Textele reunite în acest volum reprezintă structura de rezistenţă a operei lui M. Blecher.
Scriitorul a publicat în timpul scurtei sale vieţi placheta de versuri Corp transparent (1934), urmată de romanele întâmplări în irealitatea imediată (1936) şilnimi cicatrizate (1937). „Jurnalul de sanatoriu” Vizuina luminată a văzut lumina tiparului, postum, în antologia din 1971 întocmită de Saşa Pană.
Ediţia de faţă reţine, alături de scrierile menţionate deja, câteva proze scurte, eseuri şi o parte din corespondenţa păstrată de la singularul autor a cărui notorietate este în continuă creştere.
La stabilirea textului, am colaţionat ediţiile princeps cu dactilogramele originale încredinţate lui Geo Bogza şi aflate acum în arhiva Editurii Vinea. Am respectat normele ortografice şi de punctuaţie actuale, conservând acele forme de exprimare specifice scriitorului, cu valoare stilistică.
„Ipant, I sink, I tremble, I expire”
P. B. Shelley
Când privesc mult timp un punct fix pe perete mi se întâmplă câteodată să nu mai ştiu nici cine sunt, nici unde mă aflu. Simt atunci lipsa identităţii mele de departe ca şi cum aş fi devenit, o clipă, o persoană cu totul străină. Acest personagiu abstract şi persoana mea reală îmi dispută convingerea cu forţe egale.
În clipa următoare identitatea mea se regăseşte, ca în acele vederi stereoscopice unde, cele două imagini se separă uneori din eroare şi numai când operatorul le pune la punct, suprapunându-le, dau deodată iluzia reliefului. Odaia îmi apare atunci de o prospeţime ce n-a avut-o mai înainte. Ea revine la consistenţa ei anterioară iar obiectele din ea se depun la locurile lor, aşa cum într-o sticlă cu apă un bulgăr de pământ sfărâmat, se aşează în straturi de elemente diferite, bine definite şi de culori variate. Elementele odăii se stratifică în propriul lor contur şi în coloritul vechii amintiri ce o am despre ele.
Senzaţia de depărtare şi singurătate în momentele când persoana mea cotidiană s-a dizolvat în inconsistenţă, e diferită de orice alte senzaţii. Când durează mai mult, ea devine o frică, o spaimă de a nu mă putea regăsi niciodată, în depărtare, persistă din mine o siluetă nesigură, înconjurată de o mare luminozitate aşa cum apar unele obiecte în ceaţă.
Teribila întrebare „cine anume sunt” trăieşte atunci în mine ca un corp în întregime nou, crescut în mine cu o piele şi nişte organe ce-mi sunt complet necunoscute. Rezolvarea ei este cerută de o luciditate mai profundă şi mai esenţială decât a creierului. Tot ce e capabil să se agite în corpul meu, se agită, se zbate şi se revoltă mai puternic şi mai elementar decât în viaţa cotidiană. Totul imploră o soluţie.
De câteva ori, regăsesc odaia aşa cum o cunosc, ca şi cum aş închide şi aş deschide ochii; de fiecare dată odaia e mai clară.
— Aşa cum apare un peisagiu în lunetă, din ce în ce mai bine organizat, pe măsură ce, potrivind distanţele, străbatem toate voalurile de imagini intermediare.
Într-un sfârşit mă recunosc pe mine însumi şi regăsesc odaia. E o senzaţie de uşoară beţie. Odaia e extraordinar de condensată în materia ei, şi eu implacabil revenit la suprafaţa lucrurilor: pe cât de adânc a fost valul de nelămurire, pe atât de înaltă este culmea lui; niciodată şi în nici o împrejurare nu mi se pare mai evident, decât în acele momente, că fiecare obiect trebu să ocupe locul pe care îl ocupă şi că eu trebuie să fiu cel care sunt.
Zbaterea mea în nesiguranţă nu mai are atunci nici un nume; e 1 simplu regret că n-am găsit nimic în adâncul ei. Mă surprinde doar fapti că, o lipsă totală de semnificaţie a putut fi legată atât de profund de mat ria mea intimă. Acum când m-am regăsit şi caut să-mi exprim senzaţi ea îmi apare cu totul impersonală: o simplă exagerare a identităţii mei crescută ca un cancer din propria-i substanţă. Un picior al meduzei cai s-a întins peste măsură şi a căutat exasperat prin valuri până ce într-u sfârşit a revenit sub gelatina ventuzei, în câteva clipe de nelinişte, a: parcurs astfel toate certitudinile şi incertitudinile existenţei mele, penti a reveni definitiv şi dureros în solitudinea mea.
E atunci o solitudine mai pură şi mai patetică decât altă dată. Senzaţ de îndepărtare a lumii e mai clară şi mai intimă: o melancolie limpede suavă, ca un vis de care ne reamintim în puterea nopţii.
Ea singură îmi mai reaminteşte ceva din misterul şi farmecul puţi trist al „crizelor” mele din copilărie.
Numai în această dispariţie subită a identităţii, regăsesc căderile me în spaţiile blestemate de odinioară şi numai în clipele de imediată lucidital ce urmează revenirii la suprafaţă, lumea îmi apare în atmosfera acee neobişnuită de inutilitate şi desuetudine, ce se forma în jurul meu cân halucinantele mele transe isprăveau să mă doboare.
Erau întotdeauna aceleaşi locuri în stradă, în casă sau în grădin care îmi provocau „crizele”. Ori de câte ori intram în spaţiul lor, acela: leşin şi aceeaşi ameţeală mă cuprindeau. Adevărate capcane invizibili plasate ici-colo în oraş, întru nimic deosebite de aerul ce le înconjura, ele mă aşteptau cu ferocitate să cad pradă atmosferei speciale c conţineau. Un pas, un singur pas dacă făceam şi intram într-un asemene „spaţiu blestemat”, criza venea inevitabil.
Unul din aceste spaţii se afla în parcul oraşului într-o poiană mic din capătul unei alei, pe unde nu se plimba niciodată nimeni. Tufişuri] de măcieşi şi salcâmi pitici care o înconjurau se deschideau într-o singur parte spre peisagiul dezolant al unui câmp pustiu. Nu exista loc în lum mai trist şi mai părăsit. Tăcerea se depunea densă pe frunzele prăfuite, î căldura stătută a verii. Din când în când se auzeau ecourile trompetele de la regimente. Chemările acelea prelungi în deşert, erau sfâşietor d triste. Departe aerul încins de soare tremura vaporqs ca abur: transparenţi ce plutesc peste un lichid care fierbe.
Locul era sălbatec şi izolat; singurătatea lui părea fără sfârşit. Acol simţeam mai obositoare căldura zilei şi mai greu aerul ce-1 respirau Tufişurile prăfuite se prăjeau galbene în soare, într-o atmosferă d desăvârşită solitudine. Plutea o senzaţie bizară de inutilitate în poian fana aceea care exista „undeva în lume”, undeva unde eu însumi nimerisem fără rost, într-o oarecare după-amiază de vară ce n-avea nici ea vreun sens. O după-amiază ce se rătăcise haotic în căldura soarelui, printre nişte tufişuri ancorate în spaţiu „undeva în lume”. Atunci simţeam mai profund şi mai dureros că n-aveam nimic de făcut în această lume, nimic alta decât să hoinăresc prin parcuri.
— Prin poiene prăfuite şi arse de soare, pustii şi sălbatece. Era o hoinăreală care într-un sfârşit îmi sfâşia inima.
Un alt loc blestemat se afla tocmai la celălalt capăt al oraşului, între malurile înalte şi găunoase ale râului în care mă scăldam cu tovarăşii mei dejoacă.
Malul într-un loc era surpat. Sus pe ţărm era instalată o fabrică de ulei, extras din seminţe din floarea-soarelui. Cojile de seminţe erau aruncate între pereţii malului surpat şi cu timpul mormanul se înălţase într-atâta încât se formase o pantă de coji uscate de sus de pe ţărm până la marginea apei.
Tovarăşii mei scoborau la apă pe această pantă, prudenţi, ţinându-se de mână, păşind adânc în covorul de putreziciuni.
Pereţii malului înalt, de o parte şi de alta a pantei, erau abrupţi şi plini de iregularităţi fantastice. Ploaia sculptase şuviţe lungi de crăpături fine ca nişte arabescuri, însă hidoase ca nişte plăgi rău cicatrizate. Erau adevărate zdrenţe din carnea lutului, răni oribile şi beante.
Între pereţii aceştia care mă impresionau peste măsură, trebuiam să scobor şi eu spre râu.
Încă de departe şi cu mult înainte de a ajunge la malul râului, nările mi se umpleau de mirosul cojilor putrezite. El mă pregătea pentru „criză” ca un fel de scurtă perioadă de incubaţie; era un miros neplăcut şi totuşi suav. Aşa erau şi crizele.
Simţul meu olfactiv se despărţea undeva în mine în două, şi efluviile mirosului de putreziciune atingeau regiuni de senzaţii diferite. Mirosul gelatinos al descompunerii cojilor era separat şi foarte distinct, deşi concomitent, de parfumul lor plăcut, cald şi domestic de alune prăjite.
Parfumul acesta, îndată ce-1 simţeam, mă transforma în câteva clipe, circulând amplu prin toate fibrele mele interioare pe care parcă le dizolva pentru a le înlocui cu o materie mai aeriană şi mai nesigură. Din acel moment nu mai puteam evita nimic, începea în pieptul meu un leşin plăcut şi ameţitor care îmi grăbea paşii spre ţărm, spre locul înfrângerii mele definitive.
Scoboram până la apă într-o fugă nebună, pe mormanul de coji. Aerul îmi opunea o densitate ascuţită şi tare ca lama unui cuţit, încăperea lumii se prăvălea haotic într-o gaură imensă cu puteri de atracţie nebănuite.
Tovarăşii mei priveau înspăimântaţi goana mea nebună. Prundişul era jos foarte îngust şi cel mai mic pas greşit, m-ar fi aruncat în râu, într-un loc unde bulboanele de pe suprafaţa apei arătau mari adâncimi.
Eu însă nu ştiam prea bine ce făceam. Ajuns lângă apă, în aceea; fugă, ocoleam mormanul de coji şi alergam pe mal în josul râului pan într-un anumit loc unde ţărmul avea o scobitură.
În fundul scobiturii se formase o mică grotă, o cavernă umbrită: răcoroasă ca o odăiţă săpată în stâncă. Intram acolo şi cădeam pe pămâr transpirat, sfârşit de oboseală şi tremurând din cap până-n picioare.
Când mă dezmeticeam puţin, găseam lângă mine decorul intim i nespus de plăcut al grotei cu un izvor ce ţâşnea încet din stâncă şi s prelingea pe pământ, formând în mijlocul prundului un bazin cu apă foarl limpede, deasupra căruia mă aplecam pentru a privi fără să mă satt niciodată minunatele dantele ale muşchiului verde din fund, vierm agăţaţi de frânturile de lemn, bucăţile de fier vechi cu rugină şi mâl p ele, animale şi lucruri variate din fundul apei fantastic de frumoase.
În afară de aceste două locuri blestemate restul oraşului se pierde într-o pastă de uniformă banalitate, cu case ce se puteau înlocui unele c altele, cu copaci exasperant de imobili, cu câini, maidane şi praf.
În odăi închise însă crizele se produceau mai uşor şi mai des. De obici nu suportam niciodată singurătatea într-o cameră necunoscută. Dac trebuia să aştept, în câteva clipe venea leşinul suav şi teribil. Odaia însă: se pregătea pentru el: o intimitate caldă şi primitoare se filtra din pereţ prelingându-se pe toate mobilele şi pe toate obiectele. Dintr-o dată cam< ra devenea sublimă şi eu mă simţeam foarte fericit în încăperea ei. De asta nu era decât o înşelăciune mai mult a crizei; o perversitate a ei suav şi delicată, în clipa următoare beatitudinei mele, totul se răsturna şi s încurca. Priveam cu ochii deschişi tot ce era în jurul meu dar obiectele îi pierdeau sensul lor comun: o nouă existenţă le scălda.
Ca şi cum ar fi fost subit despachetate din hârtii subţiri şi transparent în care ar fi stat învelite până atunci, aspectul lor devenea inefabil de noi Păreau menite unei noi utilităţi superioare şi fantastice pe care în zada m-aş fi căznit s-o găsesc.
Dar nu numai atât: obiectele erau apucate de o adevărată frenezi de libertate. Ele deveneau independente unele faţă de altele, dar d o independenţă ce nu însemna numai o simplă izolare a lor ci şi extatică exaltare.
Entuziasmul lor de a exista într-o nouă aureolă, mă cuprindea şi p mine: aderenţe puternice mă legau de ele, cu anastomoze invizibile c făceau din mine un obiect al odăii la fel cu celelalte, în acelaşi mod în car un organ grefat pe carne vie, prin schimburi subtile de substanţe s integrează trupului necunoscut.
Odată în timpul unei crize, soarele trimise pe perete o cascadă mic de raze, ca o apă ireală de aur marmorată cu unde luminoase. Vedeam s colţul unei biblioteci cu tomurile groase legate în piele, dincolo de geam s s re are amănuntele acestea reale pe care le percepeam din depărtarea leşinului isprăviră să mă ameţească şi să mă doboare ca o ultimă inhalaţie de cloroform. Ceea ce era mai comun şi mai cunoscut în obiecte aceea mă turbura mai mult. Obişnuinţa de a le vedea de atâtea ori isprăvise probabil prin a le uza pieliţa exterioară şi astfel ele îmi apăreau din când în când jupuite până la sânge: vii, nespus de vii.
Momentul suprem al crizei se consuma într-o plutire în afară de orice lume, plăcută şi dureroasă în acelaşi timp. Dacă se auzea zgomot de paşi, odaia intra repede în vechiul ei aspect. Se pornea atunci între pereţii ei o scădere pe loc, o diminuare extrem de mică a exaltării ei, aproape imperceptibilă; asta îmi dădea convingerea că certitudinea în care trăiam era despărţită de o pojghiţă foarte subţire de lumea incertitudinilor.
Mă trezeam în odaia arhicunoscută, transpirat, obosit şi plin de senzaţia inutilităţii lucrurilor care mă înconjurau. Observam la ele detalii noi aşa cum se întâmplă să descoperim vreun amănunt inedit într-un obiect de care ne-am servit zilnic ani de-a rândul.
Odaia păstra vag amintirea catastrofei ca mirosul de pucioasă într-un loc unde s-ar fi produs o explozie. Priveam cărţile legate în dulapul cu geam şi în imobilitatea lor remarcam, nu ştiu cum, un aer perfid de tăinuire şi complicitate. Obiectele din jurul meu nu renunţau niciodată la o atitudine secretă, păstrată cu ferocitate în imobilitatea lor severă.
Cuvintele obişnuite nu sunt valabile la anumite adâncimi sufleteşti, încerc să definesc exact crizele mele şi nu găsesc decât imagini. Cuvântul magic care ar putea să le exprime ar trebui să împrumute ceva din esenţele altor sensibilităţi din viaţă, distilându-se din ele ca un miros nou dintr-o savantă compoziţie de parfumuri.
Pentru a exista, el ar trebui să conţie ceva din stupefacţia care mă cuprinde când privesc o persoană în realitate şi apoi îi urmăresc cu atenţie gesturile într-o oglindă, apoi ceva din dezechilibrul căderilor în vis cu şuierătoarea lor spaimă ce parcurge şira spinării într-o clipă de neuitat; sau ceva din ceaţa şi transparenţa locuită de decoruri bizare în bulele de cristal.
Invidiam oamenii din jurul meu, închişi hermetic în tainele lor şi izolaţi de tirania obiectelor. Ei trăiau prizonieri sub pardesiuri şi paltoane dar nimic din afară nu-i putea teroriza şi învinge, nimic nu pătrundea în minunatele lor închisori. Intre mine şi lume nu exista nici o despărţire. Tot ce mă înconjura mă invada din cap până în picioare, ca şi cum pielea mea ar fi fost ciuruită. Atenţia, foarte distrată de altfel, cu care priveam în jurul meu nu era un simplu act de voinţă. Lumea îşi prelungea în mine în mod natural toate tentaculele; eram străbătut de miile de braţe ale hidrei. Trebuia să constat până la exasperare că trăiam în lumea pe care o vedeam. Nu era nimic de făcut împotriva acestui lucru.
Mm H
„Crizele” aparţineau în aceeaşi măsură şi mie şi locurilor unde: petreceau. E drept că unele din aceste locuri conţineau o răutate a L „personală” dar toate celelalte se aflau ele înşile în transă cu mult înain de venirea mea. Aşa erau de pildă unele odăi, unde simţeam că crizele me se cristalizează din melancolia imobilităţii şi a nemărginitei lor singurătăi
Ca un fel de echitate însă între mine şi lume (o echitate care n cufunda încă mai iremediabil în uniformitatea materiei brute) convingen că obiectele puteau fi inofensive deveni egală cu teroarea ce câteodai mi-o impuneau. Inofensivitatea lor venea dintr-o lipsă universală de fort
Simţeam vag că nimic în lumea asta nu poate merge până la capă nimic nu se poate desăvârşi. Ferocitatea obiectelor se epuiza şi ea. În feli acesta se născu în mine ideea imperfecţiei oricăror manifestări în luim asta, fie şi supranaturale.
Într-un dialog interior ce, cred, nu se sfârşea niciodată, sfida: câteodată puterile malefice din jurul meu, după cum, altădată le adula: josnic. Practicam unele rituri stranii, însă nu fără rost. Dacă, plecâr de-acasă şi mergând pe drumuri diferite, reveneam întotdeauna pe urir paşilor mei, asta o făceam pentru ca să nu descriu cu mersul meu un cei în care să rămâie închise case, şi copaci, în această privinţă umbletul me semăna cu un fir de aţă şi dacă, o dată desfăşurat, nu 1-aş fi strâns la Io pe acelaşi drum, obiectele strânse în nodul umbletului ar fi rămas pe ve iremediabil şi adânc legate de mine. Dacă în timp de ploaie mă feream s ating pietrele din cursul şuvoaielor de apă, asta o făceam pentru a n adăuga nimic la acţiunea apei şi pentru a nu interveni în exercitare puterilor ei elementare.
Focul purifica totul. Aveam întotdeauna în buzunar o cutie d chibrituri. Când eram foarte trist aprindeam un chibrit şi îmi treceai mâinile prin para focului, mai întâi una, apoi cealaltă.
Era în toate astea un fel de melancolie de a exista şi un fel de chi organizat normal în limitele vieţii mele de copil.
Cu timpul crizele dispărură de la sine însă nu fără a lăsa în min pentru totdeauna amintirea lor puternică.
Când intrai în adolescenţă nu mai avui crize, dar starea acee crepusculară care le preceda şi sentimentul profundei inutilităţi a lumi care le urma, deveniră oarecum starea mea naturală.
Inutilitatea umplu scobiturile lumii ca un lichid ce s-ar fi răspândi în toate direcţiile, iar cerul deasupra mea, cerul veşnic corect, absurd ş nedefinit, căpătă culoarea proprie a disperării.
În inutilitatea aceasta care mă înconjoară şi sub cerul acesta pe vec blestemat umblu încă şi azi.
I mne
W şi b veci
Pentru crizele mele un medic fu consultat şi el pronunţă un cuvânt ciudat: „paludism”; fui foarte uimit că neliniştile mele atât de intime şi de secrete pot avea un nume şi încă un nume atât de bizar. Doctorul îmi prescrise chinină: alt subiect de mirare, îmi era imposibil să înţeleg cum s-ar fi putut vindeca spaţiile bolnave, ele cu chinina pe care o luam eu. Ceea ce mă turbură însă peste măsură fu însuşi medicul. Timp îndelungat după consultaţie el continuă să existe şi să se agite în memoria mea cu nişte gesturi mărunte şi automate al căror mecanism inepuizabil nu izbuteam să-1 opresc.
Era un om mic de statură cu capul în formă de ou. Extremitatea ascuţită a oului se prelungea cu o bărbiţă neagră veşnic agitată. Ochii mici şi catifelaţi, gesturile lui scurte şi gura dusă înainte îl făceau să semene cu un şoarece. Impresia aceasta fu atât de puternică din primul moment, încât îmi păru foarte natural, când începu să vorbească, să-1 aud prelungind îndelung şi sonor fiecare „r” ca şi cum în timpul vorbirii ar fi ronţăit mereu ceva ascuns.
Chinina pe care mi-o dădu îmi întări şi ea convingerea că medicul avea ceva şoricesc în el. Verificarea acestei convingeri se făcu în mod atât de ciudat şi este legată de fapte atât de importante din copilăria mea încât întâmplarea merită, cred, să fie povestită de-o parte.
În apropierea casei noastre se afla un magazin cu maşini de cusut unde mă duceam în fiecare zi şi stăteam ore întregi. Proprietarul lui era un băiat tânăr, Eugen, care tocmai isprăvise serviciul militar şi îşi găsise un rost în oraş deschizând această prăvălie. Avea o soră mai mică decât el cu un an; Clara. Trăiau împreună undeva într-o mahala şi ziua se ocupau de prăvălie; n-aveau nici cunoştinţe, nici rude.
Prăvălia era o simplă odaie particulară închiriată întâia oară pentru comerţ.
Pereţii mai păstrau încă zugrăveala lor de salon, cu ghirlănzi violete de liliac şi urmele rectangulare şi decolorate ale locurilor unde fuseseră atârnate tablourile, în mijlocul plafonului rămăsese o lampă de bronz cu o calotă de majolică de culoare roşie închisă, acoperită pe margine cu foi verzi de acantă reliefate din faianţă. Era un obiect plin de ornamente.
— Întâmplări In irealitatea imediată vechi şi desuet însă impozant.
— Ceva ce semăna cu un monument funen ori cu un general veteran purtând la paradă bătrâna lui uniformă.
Maşinile de cusut se înşirau bine aliniate pe trei rânduri, lăsând înti ele două alei largi până în fund. Eugen avea grijă să stropească podeaua: fiecare dimineaţă cu o cutie veche de conserve găurită în fund. Şuviţa de aj care se scurgea era foarte subţire şi Eugen o mânuia cu dexteritate desenâr pe podea spirale şi opt-uri savante. Câteodată se iscălea şi scria data zile Zugrăveala de pe pereţi reclama în mod evident asemenea delicateţi.
În fundul magazinului un paravan de scânduri despărţea un fel de cabii de restul încăperii; o perdea verde acoperea intrarea. Acolo stăteau tot timp Eugen şi Clara, acolo mâncau la prânz, pentru ca să nu părăsească prăvăl în timpul zilei. Ei o numeau „cabina artiştilor” şi îl auzii pe Eugen într-o spunând:
— E o adevărată „cabină de artist”. Când ies în prăvălie şi vorbesc jumătate de ceas pentru ca să vând o maşină de cusut, nu joc o comedie?
Şi adăugă pe un ton mai doct:
— Viaţa, în general e teatru curat.
În dosul cortinei Eugen cânta din vioară. Ţinea notele pe masă stătea îngheboşat asupra lor descifrând cu răbdare portativele încâlci ca şi cum ar fi descurcat un ghem de aţe cu multe noduri pentru a scoa din ele un fir unic şi subţire, firul bucăţii muzicale. Toată după-amia: ardea pe un cufăr o lampă mică de petrol umplând încăperea cu o lumii moartă şi deorganizând pe perete umbra enormă a violonistului.
Veneam atât de des acolo încât cu timpul devenii un fel de oaspet mobilă, o prelungire a canapelei vechi de muşama pe care stăteam imob un lucru de care nu se ocupa nimeni şi nu stânjenea pe nimeni.
În fundul cabinei Clara îşi făcea toaleta de după-masă. Îşi ţin< rochiile într-un dulăpior şi se privea într-o oglindă spartă răzimată < lampă, pe cufăr. Era o oglindă atât de veche încât toată poleiala ei ştearsă pe alocuri şi prin petele transparente apăreau obiectele rea din dosul oglinzii amestecându-se cu imaginile reflectate, ca într fotografie cu clişee suprapuse.
Câteodată se dezbrăca aproape de tot şi se fricţiona cu apă de Colon pe la subţiori, ridicând fără jenă braţele, ori pe sâni.
— Băgând mâna înt cămaşă şi corp. Cămaşa era scurtă şi când se apleca vedeam în întregin picioarele foarte frumoase strânse de ciorapii bine întinşi. Semăna în tot cu o femeie pe jumătate goală, pe care o văzusem cândva pe o carte poşta pornografică ce mi-o arătase un covrigar la grădină.
Provoca în mine acelaşi leşin nedesluşit ca şi imaginea obscenă, t fel de vid ce se făcea în piept în acelaşi timp cu o poftă sexuală îngrozitoa ce-mi strângea pubisul ca nişte gheare.
Stăteam în „cabină” întotdeauna în acelaşi loc pe canapea în dosul l Eugen şi aşteptam ca să-şi termine Clara toaleta. Atunci ea ieşea magazin, trecând între mine şi fratele ei printr-un spaţiu atât de strai încât trebuia să-şi frece pulpele de genunchii mei.
L un „re
J lui lin sramt
Clipa aceasta o aşteptam în fiecare zi cu aceeaşi nerăbdare şi acelaşi chin. Ea depindea de o mulţime de circumstanţe mărunte pe care le cântăream şi le pândeam cu o exasperată şi extraordinar de ascuţită sensibilitate. Era de ajuns ca lui Eugen să-i fie sete, să n-aibă poftă de cântat ori să vie un client în prăvălie pentru ca să părăsească locul de lângă masă şi spaţiul să rămâie destul de liber pentru ca să poată trece Clara departe de mine.
Când după-amiaza mergeam acolo şi mă apropiam de uşa magazinului antene lungi şi vibrante ieşeau din mine şi explorau aerul pentru a capta sunetul viorii; dacă auzeam că Eugen cântă se făcea în mine o mare linişte. Intram cât mai încet şi spuneam chiar din prag cu voce tare numele meu pentru ca el să nu creadă că a venit un client şi astfel să întrerupă cântatul o secundă; s-ar fi putut întâmpla ca în secunda aceea să înceteze brusc inerţia şi mirajul melodiei şi Eugen să părăsească vioara şi să nu mai cânte deloc în după-amiaza aceea. Cu asta însă nu se sfârşea posibilitatea întâmplărilor nefavorabile. Erau încă atâtea lucruri ce se petreceau în cabină. Tot timpul cât Clara îşi făcea toaleta ascultam cele mai mici zgomote şi urmăream cele mai mici mişcări cu teama ca nu cumva din ele să iasă dezastrul după-amiezii. Era posibil de pildă ca Eugen să tuşească uşor, să înghită puţină salivă şi să spuie brusc că îi este sete şi că merge la cofetărie să ia o prăjitură; din fapte infim de mărunte, ca tuşea aceasta, ieşea monstruoasă şi enormă o după-masă pierdută. Ziua întreagă îşi pierdea atunci importanţa şi noaptea în pat, în loc să mă gândesc pe îndelete (şi oprindu-mă câteva minute asupra fiecărui detaliu pentru a-1 „vedea” şi a mi-1 aminti mai bine) la clipa când genunchii mei s-au atins de ciorapii Clarei.
— Să scobesc, să sculptez şi să mângâi acest gând.
— Mă zvârcoleam înfierbântat în cearceafuri, neputând să adorm şi aşteptând nerăbdător ziua următoare.
Într-o zi se petrecu ceva cu totul neobişnuit, întâmplarea începu cu alura unui dezastru şi se isprăvi cu o surpriză neaşteptată, dar în mod atât de brusc şi cu un gest atât de mărunt încât toată bucuria mea ulterioară odihnindu-se pe el fu ca un eşafodaj de obiecte eteroclite ţinute în echilibru de un scamator pe un singur punct.
Clara cu un singur pas schimbă în întregime conţinutul vizitelor mele, dându-le un alt înţeles şi noi înfrigurări ca în experienţa aceea de chimie în care vedeam cum o singură bucăţică de cristal scufundată într-un bocal cu lichid roşu îl transforma instantaneu într-un lichid uimitor de verde.
Eram pe canapea, în acelaşi loc, aşteptând cu aceeaşi nerăbdare de totdeauna, când uşa se deschise şi în prăvălie intră cineva. Eugen părăsi imediat cabina. Totul părea pierdut. Clara continuă să-şi facă toaleta nepăsătoare în timp ce conversaţia în prăvălie se prelungea la nesfârşit. Totuşi s-ar fi putut întâmpla ca Eugen să se întoarcă înainte ca sora lui să fi isprăvit să se îmbrace.
Urmăream dureros firul celor două evenimente, toaleta Clarei i conversaţia din prăvălie, gândindu-mă că puteau să-şi urmez desfăşurarea paralel unul cu altul până ce Clara ieşea în prăvălie, ori di contra să se întâlnească în punctul fix al cabinei ca în unele film cinematografice când două locomotive vin una spre alta cu viteză nebun şi se vor întâlni ori vor trece pe alături după cum va interveni sau nu î ultima clipă o mână misterioasă care să schimbe macazul, în acel momente de aşteptare simţeam net cum conversaţia îşi urmează drumi ei şi, pe o cale paralelă, Clara continua să se pudreze.
Încercai să corectez fatalitatea întinzând genunchii mult spre masî Pentru ca să întâlnească picioarele Clarei ar fi trebuit să stau chiar p marginea canapelei într-o poziţie dacă nu bizară, cel puţin comică.
Îmi pare că prin oglindă Clara se uita la mine şi zâmbea.
În curând isprăvi să-şi rotunjească conturul buzelor cu carmin şi să-s treacă pentru ultima oară puful pe obraz. Parfumul care se răspândise î cabină mă ameţise de pofte şi disperare, în momentul când ea trecu p lângă mine se întâmplă lucrul la care mă aşteptam mai puţin: îşi frec pulpele de genunchii mei ca în fiecare zi (ori poate încă mai tare? Dar ăst era o iluzie desigur) cu aerul indiferent că între noi nu se petrece nimic.
Există o complicitate a viciului mai adâncă şi mai rapidă decât orie înţelegere prin cuvinte. Ea străbate instantaneu tot trupul ca o melodi interioară şi transformă cu totul gândurile, carnea şi sângele.
În fragmentul de secundă când picioarele Clarei mă atinseseră s născură, imense în mine, noi aşteptări şi noi speranţe.
Cu Clara am înţeles totul din prima zi, din prima câipă; a fost întâi; mea aventură sexuală completă şi normală. O aventură plină de chinui şi aşteptări, plină de nelinişti şi de scrâşnete de dinţi, ceva care ar i semănat cu o iubire dacă n-ar fi fost o simplă continuitate a unei dureroasi nerăbdări. În aceeaşi măsură în care eram impulsiv şi îndrăzneţ Clari era calmă şi capricioasă; avea un mod violent de a mă provoca şi un fel di bucurie câinească de a mă vedea că sufăr – bucurie care precedi întotdeauna actul sexual şi făcea parte dintr-însul.
Întâia oară când se întâmplă între noi lucrul pe care îl aşteptam di atâta vreme, provocarea ei fu de o simplicitate atât de elementară (ş aproape brutală) încât fraza aceea săracă pe care a pronunţat-o atunci ş verbul acela anonim pe care 1-a întrebuinţat îşi păstrează încă şi azi îi mine ceva din virulenţa de-odinioară. Este de ajuns ca să mă gândesc mă mult la ele pentru ca indiferenţa mea prezentă să fie roasă ca de un acid ş fraza să redevie violentă, aşa cum a fost atunci.
Eugen plecase în oraş. Stăteam amândoi în magazin tăcuţi, Clara, îi rochia ei de după-masă, picior peste picior în dosul vitrinei, tricota cu mân atenţie. Trecuseră câteva săptămâni de la întâmplarea din cabină şi între noi se crease brusc nu ştiu ce răceală severă, o încordare secretă ce se traducea printr-o indiferenţă extremă din partea ei. Stăteam unul în faţa altuia ore întregi fără să scoatem un cuvânt şi totuşi în tăcerea aceasta plutea ca ameninţarea unei explozii o înţelegere secretă perfectă, îmi lipsea doar cuvântul misterios care să spargă învelişul convenţional; îmi făceam zeci de proiecte în fiecare seară dar ele se loveau a doua zi de cele mai elementare piedici: tricotatul care nu putea fi întrerupt, lipsa unei lumini mai favorabile, liniştea din magazin ori cele trei rânduri de maşini de cusut, prea corect orânduite pentru a permite vreo schimbare importantă în magazin, fie chiar de ordin sentimental. Ţineam tot timpul maxilarele încleştate; era o tăcere teribilă, o tăcere ce avea în mine evidenţa şi conturul unui urlet.
Clara fu acea care o întrerupse. Vorbi aproape în şoaptă, fără să-şi ridice ochii de pe tricou:
— Dacă ai fi venit azi mai devreme am fi putut să facem, Eugen s-a dus îndată după-masă în oraş.
Până atunci nu se filtrase în tăcerea noastră nici umbra vreunei aluzii sexuale şi iată acum din câteva cuvinte ţâşnea între noi o realitate nouă, atât de miraculoasă şi de extraordinară ca o statuie de marmoră ce-ar fi răsărit în mijlocul maşinilor de cusut crescând din podele.
Într-o clipă fui lângă Clara, îi apucai o mână şi i-o mângâiai violent, îi sărutai mâna. Ea şi-o smulse.
— Ei, lasă-mă, spuse ea enervată.
— Te rog vino, Clara.
— E prea târziu acum, se întoarce Eugen, lasă-mă, lasă-mă. Îi atingeam febril umerii, sânii, picioarele.
— Lasă-mă, protesta Clara.
— Vino acum, mai avem timp, implorai eu.
— Unde?
— În cabină. Hai. Acolo e bine.
Şi când spusei „bine” pieptul mi se umplu de o speranţă caldă, îi sărutai din nou mâna şi o trăsei cu forţa de pe scaun. Ea se lăsă dusă cu greu târându-şi paşii de podea.
Începând din ziua aceea după-amiezile îşi schimbară „obiceiurile”: era vorba tot despre Eugen, tot despre Clara şi despre aceleaşi sonate, însă acum cântecul viorii îmi deveni insuportabil şi nerăbdarea mea pândea momentul când Eugen trebuia să plece, în aceeaşi cabină neliniştile mele deveniră altele ca şi cum aş fi jucat un joc nou pe un carton cu linii desenate pentru un joc deja cunoscut.
Când Eugen pleca, începea adevărata aşteptare. Era o aşteptare mai grea şi mai insuportabilă decât până în acel moment; tăcerea prăvăliei se transforma într-un bloc de gheaţă.
Clara se aşeza la vitrină şi tricota: acesta era în fiecare zi „începutul” şi fără început aventura noastră nu putea avea loc. Câteodată Eugen pleca şi o lăsa pe Clara în cabină aproape dezbrăcată: credeam că lucrul acesta putea să grăbească evenimentele dar mă înşelam, Clara nu admitea alt început decât acel din prăvălie. Trebuia să aştept în mod inutil să se îmbrace şi să iasă la geam pentru a deschide cartea după-amiezii la prima pagină, în dosul vitrinei.
Mă aşezam în faţa ei pe un scăunel şi începeam să-i vorbesc, s-o r< s-o implor timp îndelungat. Ştiam că e fără folos; Clara nu accepta dec rareori şi chiar atunci uza de o şiretenie, pentru ca să nu-mi acorde îngăduinţă perfectă:
— Mă duc să iau un praf în cabină, mă doare capul îngrozitor, te rog nu vii după mine.
Promiteam cu jurăminte şi o urmam într-o secundă, începea în cabi o veritabilă luptă în care, în mod evident, forţele Clarei erau dispuse cedeze. Cădea atunci pe canapea dintr-o bucată ca şi cum s-ar fi împiedec de ceva. Punea apoi mâinile sub cap şi închidea ochii ca şi cum ar fi dorm îmi era imposibil să schimb cu un centimetru poziţia corpului; aşa ci stătea pe o coastă trebuia să-i smulg rochia de sub pulpe şi să mă alipe de ea. Clara n-avea nici o opunere pentru gesturile mele, dar nu-mi dăd nici o înlesnire. Era imobilă şi indiferentă ca o bucată de lemn şi nun intima şi secreta ei căldură îmi revela că e atentă şi că „ştie”.
Cam pe la această epocă fu consultat medicul care îmi prescrise chinină. Verificarea impresiei mele că avea ceva şoricesc într-însul a loc în cabină şi, după cum am spus, într-un mod cu totul absurd surprinzător.
Într-o zi, în timp ce stăteam lipit de Clara şi cu gesturi înfierbânte îi smulgeam rochia, simţii ceva ciudat mişcându-se în cabină şi – n mult cu instinctul obscur dar foarte ascuţit al extremei plăceri de care i apropiam şi care nu admitea nici o prezenţă străină, decât cu simţur mele adevărate – ghicii că o fiinţă vie ne privea.
Întorsei capul speriat şi zării pe cufăr în dosul cutiei de pudră şoarece. El se opri chiar lângă oglindă pe marginea cufărului şi mă pr fix cu ochii lui mici şi negri în care lumina lămpii punea două picaţi lucioase aurii ce mă săgetau adânc. Timp de câteva secunde el se uită ochii mei eu atâta acuitate încât simţeam privirea celor două puni sticloase pătrunzându-mi până în fundul creierului. Părea că mediteaz; invectivă grea la adresa mea sau numai un reproş. Deodată însă fascina se sfărâmă şi şoarecele o rupse de fugă dispărând după cufăr. Eram sig acum că doctorul venise să mă spioneze.
În aceeaşi seară, la luarea chininei, presupunerea mea se înt; printr-un raţionament perfect ilogic, însă, pentru mine valabil: chini era amară; pe de altă parte doctorul văzuse în cabină plăcerea pe ce mi-o dădea deodată Clara; în consecinţă, şi pentru stabilirea unui ji echilibru îmi prescrisese medicamentul cel mai neplăcut ce putea să exis îl auzeam ronţăindu-şi în gând judecata: „Cu cât este mai mari plăcerrrea, cu atât trebuie să fie mai amarrrră doctorria!”
Peste câteva luni de la consultaţie doctorul fu găsit mort în poc casei lui; îşi trăsese un glonte în tâmplă.
Cea dintâi întrebare a mea când auzii sinistra veste fu:
— Erau şoareci în podul acela?
Îmi era necesară această certitudine.
Pentru ca doctorul să fie mort cu adevărat, trebuia neapărat ca o haită de şoareci să năvălească asupra cadavrului, să-1 scobească şi să extragă înapoi materia şoricească împrumutată de medic în timpul vieţii sale, pentru exercitarea existenţei sale ilegale de „om”.
Iun nvi un j în icte să o Bţia
_ na care just iiarrre l podul
Când am cunoscut-o pe Clara aveam, cred, doisprezece ani. Oricâ departe îmi răscolesc amintirile în adâncul copilăriei le găsesc legat cunoaşterea sexuală. Ea îmi apare tot atât de nostalgică şi pură ca avem nopţii, a fricii ori a celor dintâi prietenii, întru nimic deosebită de melancolii şi de alte aşteptări, de pildă de plictisitoarea aşteptare < deveni „mare” pe care o măsurăm concret ori de câte ori dădeam mân o persoană mai în vârstă, încercând să delimitez diferenţa de greutai mărime a mâinii mele mici, pierdută între degetele noduroase, în pa enormă a celui ce mi-o strângea.
În nici un moment al copilăriei n-am ignorat diferenţa dintre bar şi femei. Poate că a fost o vreme când toate fiinţele vii se confun pentru mine într-o limpeziciune unică de mişcări şi inerţii; nu am n amintire exactă despre aceasta. Secretul sexual a fost întotdea aparent. Era vorba de un „secret” cum ar fi fost vorba de un obiec masă ori un scaun.
Când cercetez însă cu atenţie amintirile cele mai îndepărtate, „li lor de actualitate” mi se relevează prin înţelegerea greşită a actului sex îmi închipuiam organele femenine sub forme eronate şi actul în sin* mult mai fastuos şi mai straniu decât 1-am cunoscut cu Clara, în t< interpretările însă – greşite, şi apoi din ce în ce mai juste – plutea inef un aer de mister şi de amărăciune, ce şi-a desăvârşit lent consistenţi un tablou de pictor pornit de la schiţe informe.
Mă văd foarte mic, în cămeşoaică până la călcâie, plângând disp< pe un prag de uşă, într-o curte plină de soare, a cărei poartă este descl spre o piaţă pustie, o piaţă în amiază, caldă şi tristă, cu câini adormit burtă şi oameni culcaţi în umbra barăcilor cu zarzavat.
În aer un miros iute de legume putrezite, câteva muşte mari vio bâzâie puternic pe lângă mine sorbind lacrimile căzute pe mâini şi zbur; în rotogoale frenetice în lumina densă şi înfierbântată a curţii. Mă ridi urinez cu atenţie în praf. Pământul suge avid lichidul şi pe locul acela ram o pată întunecată ca urina unui obiect ce nu există, îmi şterg faţa cămeşoaică şi ling lacrimile din colţul buzelor savurând gustul lor să Mă aşez din nou pe prag şi mă simt foarte nenorocit. Am fost bătut.
K CU
Date labil ca triolete burând ridic şi fata cu r sărat.
Tatăl meu adineoarea în odaie mi-a tras câteva palme peste fesele goale. Nu ştiu prea bine pentru ce. Mă gândesc. Stăteam culcat în pat lângă o fetiţă de vârsta mea, puşi acolo amândoi să dormim, în timp ce părinţii noştri erau duşi la plimbare. N-am simţit când ei s-au întors şi nu ştiu ce anume făceam fetiţei sub plapomă. Ştiu doar că, în momentul când tatăl meu a ridicat brusc plapomă, fetiţa începuse să accepte. Tatăl meu s-a făcut roşu, s-a înfuriat şi m-a bătut. Asta e tot.
Aşa cum stau în soare pe prag, am plâns şi mi-am şters ochii, desenez cu degetul în praf cercuri şi linii, îmi schimb locul mai spre umbră, mă aşez turceşte pe o piatră şi mă simt mai bine. O fată a venit să ia apă în curte şi învârteşte roata ruginită a pompei. Ascult cu atenţie scârţâitul fierului vechi, privesc cum ţâşneşte apă în căldare ca o superbă coadă de cal argintie, mă uit la picioarele mari şi murdare ale fetei, casc pentru că n-am dormit de loc şi din când în când încerc să prind o muscă. E viaţa simplă care reîncepe după plânset. În curto soarele îşi varsă mereu arşiţa lui copleşitoare. E cea dintâi aventură sexuală a mea şi cea mai veche amintire din copilărie.
De-aci înainte instincte obscure se umflă, cresc, se deformează şi intră în limitele lor naturale. Ceea ce ar fi trebuit să fie şi amplificate şi mereu crescândă fascinaţie a fost pentru mine un şir de renunţări şi de reduceri crunte la banal; evoluţia de la copilărie la adolescenţă a însemnat o scădere continuă a lumii şi, pe măsură ce lucrurile se organizau în jurul meu, aspectul lor inefabil dispărea, precum o suprafaţă lucioasă care se abureşte.
Extatică, miraculoasă, figura lui Walter îşi păstrează şi azi lumina ei fascinantă.
Când 1-am întâlnit stătea în umbra unui salcâm, pe un trunchi de copac, şi citea o fasciculă din Buffallo-Bill. Lumina clară a dimineţei se filtra printre frunzele verzi şi dese într-un fâsâit de umbre foarte răcoroase, îmbrăcămintea lui nu era de loc obişnuită: purta o tunică vişinie cu nasturi sculptaţi din os, pantaloni din piele de căprioară şi pe picioarele goale sandale împletite din laniere fine de piele albă. Când vreau, câteodată, să retrăiesc o clipă senzaţia extraordinară a acestei întâlniri, privesc mult timp coperta îngălbenită şi veche a unei fascicule din Buffallo-Bill. Era totuşi altceva prezenţa reală a lui Walter, tunica lui roşie în aerul verzui din umbra salcâmului.
Întâiul lui gest fu un fel de săritură elastică în picioare ca a unui animal. Ne împrietenirăm imediat. Vorbirăm puţin şi deodată îmi făcu o propunere stupefiantă: să mâncăm flori de salcâm. Pentru întâia oară întâlneam pe cineva care mânca flori, în câteva clipe Walter fu în copac şi adună un buchet enorm. Apoi scoborî şi îmi arată cum trebuia desprinsă delicat floarea de corolă pentru a suge numai vârful ei. Încercai şi eu; floarea pocni puţin sub dinţi cu o ţăcănitură foarte plăcută şi în gură se răspândi un parfum suav şi răcoros cum nu mai gustasem niciodată.
Câtva timp ramaserăm tăcuţi mâncând florile de salcâm. Deodată mă apucă strâns de mână:
— Vrei să vezi „sediul” bandei noastre?
În privirea lui Walter se aprinseră scântei, îmi fu puţin frică.
— Vrei sau nu vrei? Mă întrebă el din nou. Ezitai o secundă.
— Vreau, îi răspunsei cu o voce ce nu mai fu a mea şi cu o voinţă de risc ce izbucni subit în mine şi care, simţeam bine că nu-mi aparţine.
Walter mă luă de mână şi prin portiţa din fundul curţii mă duse pe un maidan pustiu. Iarba şi bălăriile crescuseră acolo în voie. Urzicile îmi ardeau picioarele pe unde treceam şi cu mâna trebuia să dăm la o parte tulpinile groase de cucută şi brusturi, în fundul maidanului ajunserăm la un zid dărăpănat, în faţa zidului era un şanţ şi o groapă adâncă. Walter sări înăuntru şi mă chemă după el; groapa se deschidea în zid şi pe acolo intrarăm într-o pivniţă părăsită.
Treptele erau stricate şi pline de ierburi, pereţii filtrau umezeală şi întunericul înaintea noastră era desăvârşit. Walter îmi strânse mâna cu putere şi mă trase după el. Încet-încet coborârăm vreo zece trepte. Acolo ne oprirăm.
— Trebuie să rămânem aici, îmi spuse el, nu putem merge mai departe, în fund sunt nişte oameni de fier cu mâinile şi cu capul de fier, crescuţi din pământ. Ei stau nemişcaţi şi dacă ne prind în întunecime ne gâtuie.
Întorsei capul şi privii disperat deasupra noastră gura deschisă a pivniţei cu lumina ei ce venea dintr-o lume simplă şi clară unde nu existau oameni de fier şi unde se vedeau la mare distanţă plantele, oamenii şi casele.
Walter aduse de undeva o scândură şi ne aşezarăm pe ea. Câteva minute ramaserăm iar tăcuţi. Era bine şi răcoare în pivniţă; aerul avea un miros greu de umezeală şi aş fi stat acolo ore întregi izolat, departe de străzile încălzite, şi de oraşul plictisitor şi trist. Mă simţeam bine închis între pereţii reci, dedesubtul pământului ce clocotea în soare. Zumzetul inutil al după-amiezii venea ca un ecou îndepărtat prin gura deschisă a pivniţei.
— Iată aici aducem fetele pe care le prindem, spuse Walter. Înţelesei vag despre ce trebuia să fie vorba. Pivniţa căpătă o atracţie nebănuită.
— Şi ce faceţi cu ele? Walter râse.
— Cum, nu ştii? Facem ca toţi bărbaţii cu femeile, ne culcăm lângă ele şi. Cu pana.
— Cu pana? Ce fel de pană? Ce faceţi cu fetele? Walter râse din nou.
— Câţi ani ai? Tu nu ştii ce fac bărbaţii cu femeile? Tu n-ai o pană? Uite-o pe-a mea.
Scoase din buzunarul tunicei o pană mică neagră de pasăre.
În momentul acela simţii că mă cuprinde o criză de-a mea obişnuită. Poate că dacă Walter n-ar fi scos din buzunar pana aş fi continuat să suport aerul de completă şi dezolantă izolare a pivniţei până la sfârşit, într-o clipă însă izolarea aceasta căpătă un înţeles dureros şi adânc, îmi dădeam
Mani acum seama cât de departe pivniţa este de oraş şi de străzile lui prăfuite. Era ca şi cum eu însumi m-aş fi îndepărtat de mine, în singurătatea unei adâncimi subterane dedesubtul unei zile oarecare de vară. Pana neagră lucioasă pe care mi-o arăta Walter însemna că nimic nu mai există în lumea mea cunoscută. Tbtul intra într-un leşin unde ea strălucea straniu, în mijlocul încăperii ciudate cu ierburi umede, în întunericul ce aspira lumina ca o gură rece, avidă şi beantă.
— Ei, ce ai? Mă întrebă Walter. Să-ţi spun cum facem cu pana. Cerul afară, prin gura pivniţei devenea tot mai alb şi mai vaporos.
Cuvintele se loveau de pereţi şi mă parcurgeau moale ca pe o fiinţă fluidă. Walter continua să-mi vorbească. Era însă atât de departe de mine şi atât de aerian încât părea o simplă claritate în întuneric, o pată de ceaţă agitându-se în umbră.
— Întâi o mângâi pe fetiţă – auzeam ca prin vis – apoi tot cu pana te mângâi pe tine. Trebuie să ştii lucrurile astea.
Deodată Walter se apropie de mine şi începu să mă zgâlţâie ca pentru a mă trezi din somn. Încet, încet, începui să-mi revin. Când deschisei bine ochii Walter stătea aplecat peste pubisul meu, cu gura strâns lipită de sex. Îmi era imposibil să înţeleg ce se petrece.
Walter se ridică în picioare.
— Vezi, asta ţi-a făcut bine. Indienii în război trezesc aşa pe cei răniţi şi noi în banda noastră ştim toate vrăjile şi leacurile indiene.
Mă trezii beat şi ostenit. Walter o luă la fugă şi dispăru. Urcai şi eu scările cu băgare de seamă.
În zilele următoare îl căutai pretutindeni dar în zadar, îmi rămânea să-1 întâlnesc în pivniţă, dar când mă dusei într-acolo maidanul îmi apăru cu totul schimbat. Peste tot se întindeau grămezi de gunoaie, cu animale moarte şi putreziciuni ce miroseau oribil la soare. Cu Walter nu văzusem nimic din toate acestea. Renunţai să merg până la pivniţă şi astfel pe Walter nu-1 mai întâlnii niciodată.
Îmi procurai o pană pe care o ţineam în cel mai mare secret învelită într-o bucată de ziar în buzunar. Mi se părea câteodată că eu inventasem toată povestea cu pana şi că Walter nu existase niciodată. Din când în când desfăceam pana din ziar şi o priveam timp îndelungat: misterul ei era de nepătruns, îmi treceam peste obraz luciul ei mătăsos şi moale şi mângâierea asta mă înfiora puţin ca şi cum o persoană invizibilă, însă reală, m-ar fi atins cu vârful degetelor pe faţă. Întâia oară când o întrebuinţai fu într-o seară frumoasă, în împrejurări destul de extraordinare.
Îmi plăcea să rămân până târziu pe afară, în seara aceea se stârnise o furtună grea şi apăsătoare. Toată căldura zilei se condensase într-o atmosferă copleşitoare, sub un cer negru tăiat de fulgere. Şedeam pe pragul unei case şi priveam jocul luminei electrice pe zidurile uliţei. Vântul clătina becul care ilumina strada şi cercurile concentrice ale globului, umbrindu-se pe pereţi, se legănau ca o apă agitată într-un vas. Eşarfe lungi de praf se stârneau pe drum şi se ridicau în spirale.
Deodată într-o înfăşurare de vânt mi se păru că o statuie albă de marmură se ridică în aer. Era în acel moment o certitudine incontrolabilă, ca orice certitudine. Blocul de piatră albă se îndepărta cu repeziciune în sus, într-o direcţie oblică asemeni unui balon scăpat din mâna unui copil. In câteva clipe statuia deveni o simplă pată albă în cer, cât pumnul meu. Vedeam acum distinct două persoane albe, ţinându-se de mână şi alunecând pe cer ca nişte schiori.
În momentul acela se opri o fetiţă în faţa mea. Trebuie să fi stat eu cu gura căscată şi cu ochii mari deschişi în sus pentru că ea mă întrebă uimită ce văd pe cer.
— Priveşte. O statuie care zboară. Priveşte repede. În curând va dispare.
Fetiţa se uită cu atenţie încruntând sprâncenele şi îmi spuse că nu vede nimic. Era o fetiţă din vecini, grăsulie, cu obrajii roşii de cauciuc sanitar şi cu mâinile veşnic umede. Până în seara aceea nu vorbisem decât arareori cu dânsa. Cum stătea acum în faţa mea deodată începu să râdă:
— Ştiu pentru ce m-ai înşelat. Spuse ea. Ştiu eu ce vrei tu. Începu să se îndepărteze de mine sărind într-un picior. Mă ridicai şi alergai după ea; o chemai într-un gang obscur şi ea veni fără împotrivire. Acolo îi ridicai rochia. Ea se lăsă mânuită docilă ţinându-se de umerii mei. Poate era mai mult surprinsă de ceea ce se petrece, decât conştientă de impudoarea faptului.
Urmarea cea mai surprinzătoare a acestei întâmplări avu loc peste câteva zile în mijlocul unei pieţi. Câţiva zidari stingeau var într-o ladă. Mă uitam la fierberea varului când deodată mă auzii strigat pe nume şi cineva spuse tare: – „Cu pana va să zică. Cu pana. Hai?” Era un băiat de vreo douăzeci de ani, un vlăjgan roşcovan şi nesuferit. Mi se pare că locuia într-o casă din gangul întunecos, îl văzui numai o clipă ţipând la mine, dincolo de ladă, ieşind fantastic din aburii varului ca o apariţie infernală vorbind în mijlocul focului şi a trăsnetelor.
Poate că mi-a spus altceva, şi imaginaţia mea a dat vorbelor lui un înţeles de care eram preocupat în zilele acelea; nu-mi venea să cred că văzuse într-adevăr ceva în întunecimea compactă a gangului. Totuşi gândindu-mă mai bine la lucrul acesta îmi veni în minte că poate gangul nu fusese atât de obscur pe cât mi se păruse şi că totul fusese vizibil (poate că stătusem chiar în lumină). Atâtea presupuneri care îmi întăreau convingerea că în timpul actului sexual eram posedat de un vis care îmi turbura vederea şi simţurile, îmi impusei mai multă prudenţă. Cine ştie la ce aberaţii eram în stare să mă dedau: în plină zi, sub puterea excitării şi posedat de ea ca de un somn greu în care mă mişcăm inconştient?
În strânsă amintire cu pana îmi revine în minte şi o cărticică neagră, foarte turburătoare. O găsisem într-un rând pe o masă şi o răsfoisem cu mare interes. Era un roman banal, „Frida” de Andre Theuriet într-o ediţie ilustrată cu foarte multe desene. In fiecare din ele revenea imaginea unui băieţaş blond cu părul bucălat, în haine de catifea şi a unei fetiţe grăsune în rochiţe volănate. Băieţaşul semăna cu Walter. Copiii apăreau în desene când împreună, când separaţi; se vedea bine că se întâlneau mai ales prin ascunzişurile unui parc şi pe sub ziduri ruinate. Ce făceau împreună? Iată ce-aş fi vrut să ştiu. Avea băieţaşul o pană ca şi mine pe care o ţinea în buzunarul hainei? În desene nu se vedea lucrul acesta şi n-avui timp să citesc. Peste câteva zile cărticica neagră dispăru fără urme. Începui s-o caut pretutindeni, întrebai la librării dar se părea că nimeni nu auzise de ea. Trebuia să fie o carte plină de secrete de vreme ce nu se găsea nicăieri.
Într-o zi îmi luai inima-n dinţi şi intrai în sala unei biblioteci publice. Un domn înalt, palid, cu ochelari ce-i tremurau uşor, stătea în fundul sălii pe un scaun şi mă privi venind. Nu mă mai puteam întoarce. Trebuia să înaintez până la masă şi acolo să pronunţ distinct cuvântul senzaţional „Fri-da” ca o mărturisire, în faţa domnului miop, a tuturor viciilor mele ascunse. Mă apropiai de pupitru şi murmurai cu voce stinsă numele cărţii. Ochelarii bibliotecarului începură să tremure mai tare pe nas, el închise ochii ca şi cum ar fi căutat ceva în memorie şi îmi spuse că „n-a auzit” de ea. Tremurul ochelarilor mi se părea totuşi că trădase o turburare interioară; acum eram sigur că „Frida” conţinea cele mai tainice şi mai senzaţionale dezvăluiri.
Peste mulţi ani de-atunci am regăsit cartea în rafturile unei librării. Nu mai era cărticica mea legată în pânză neagră ci o broşură umilă şi mizerabilă cu coperţi gălbui. O clipă vrui s-o cumpăr, dar mă răzgândii şi o pusei înapoi în raft. Păstrez astfel şi azi intactă în mine imaginea unei cărticele negre în care zace puţin din parfumul autentic al copilăriei mele.
În obiecte mici şi neînsemnate: o pană neagră de pasăre, o cărticic; banală, o fotografie veche cu personagiile fragile şi inactuale, ce parcă suferi de o gravă boală internă, o tandră scrumieră de faianţă verde, modelată c o frunză de stejar, veşnic mirosind a cenuşe stătută; în simpla şi elementar aducere-aminte a ochelarilor cu lentilă groasă ai bătrânului Samuel Webe: în astfel de mărunte ornamente şi lucruri domestice, regăsesc toat melancolia copilăriei mele şi acea nostalgie esenţială a inutilităţii lumi care mă înconjura de pretutindeni ca o apă cu valurile împietrite. Materi brută.
— În masele ei profunde şi grele de ţărână, pietre, cer, sau ape.
— Ori î formele ei cele mai neînţelese.
— Florile de hârtie, oglinzile, bilele de sticlă c enigmaticile lor spirale interioare, ori statuile colorate.
— M-a tini întotdeauna, închis într-un prizonierat ce se lovea dureros de pereţii ei perpetua în mine, fără sens, bizara aventură de a fi om.
În orice parte mi se îndrepta gândul, el întâlnea obiecte şi imobilită ca nişte ziduri în faţa cărora trebuia să cad îngenunchiat.
Mă gândeam, terorizat de diversitatea lor, la infinitele forme a materiei şi nopţi întregi mă zvârcoleam, agitat de serii de obiecte ce i înşirau în memoria mea, fără sfârşit, ca nişte scări mecanice ce î desfăşurau neîncetat mii şi mii de trepte.
Câteodată, pentru a stăvili valul de lucruri şi culori ce-mi inunde creierul, imaginam evoluţia unui singur contur, sau a unui singur obie< îmi imaginam de pildă.
— Şi asta ca un repertoriu corect al lumii, lanţul tuturor umbrelor de pe pământ, ciudata şi fantastica lume cenus ce doarme la picioarele vieţii.
Omul negru, culcat ca un voal peste iarbă, cu picioarele subţiri s-au scurs ca apa, cu braţele de fier întunecat, umblând printre pon orizontali cu ramurile eplorate.
Umbrele vapoarelor alunecând pe mare, umbre instabile şi acvati ca nişte tristeţi ce vin şi trec, lunecând peste spume.
Umbrele păsărilor care zboară, ca nişte păsări negre venite din fund ţărânii, dintr-un sumbru aquarium.
Şi umbra solitară, pierdută undeva în spaţiu, a rotundei noastre planet*
Mă gândeam altă dată la caverne şi scobituri, de la prăpăstiile munţi cu ameţitoarea lor înălţime, până la caverna elastică şi cald
Iţe iui inefabilă, caverna sexuală, îmi procurasem nu ştiu de unde o mică lanternă electrică şi noaptea în pat, înnebunit de nesomn şi de obiectele ce umpleau odaia venind mereu, mă băgăm sub plapomă şi urmăream cu atenţie încordată, ca un fel de studiu intim fără scop, cutele cearceafului şi micile văi ce se formau între ele. Îmi trebuia astfel o ocupaţie precisă şi măruntă pentru ca să mă liniştesc întru-câtva. Tatăl meu mă găsi într-un rând, la miezul nopţii, umblând sub perne cu lanterna şi mi-o luă. Totuşi nu-mi făcu nici o observaţie şi nici nu mă certă. Cred că pentru el descoperirea fusese atât de stranie încât nu găsea nici vocabularul şi nici moralitatea ce s-ar fi putut aplica în cazul unei asemenea fapte.
Câţiva ani mai târziu văzui într-o carte de anatomie fotografia unui mulaj de ceară a interiorului urechii. Toate canalurile, sinusurile şi găurile erau din materie plină, formând imaginea lor pozitivă. Fotografia aceasta mă impresiona peste măsură, aproape până la leşin, într-o clipă îmi dădui seama că lumea ar putea exista într-o realitate mai adevărată, într-o structură pozitivă a cavernelor ei, astfel încât tot ce este scobit să devie plin, iar actualele reliefuri să se prefacă în viduri de formă identică, fără nici un conţinut, ca fosilele acelea delicate şi bizare care reproduc în piatră urmele vreunei scoici sau frunze ce de-a lungul timpurilor s-au macerat lăsând doar sculptate adânc amprentele fine ale conturului lor.
Într-o astfel de lume oamenii n-ar mai fi fost nişte excrescenţe multicolore şi cărnoase, pline de organe complicate şi putrescibile, ci nişte goluri pure, plutind, ca nişte bule de aer prin apă, prin materia caldă şi moale a universului plin. Era de altfel senzaţia intimă şi dureroasă pe care o resimţeam adesea în adolescenţă, când de-a lungul vagabondajelor fără sfârşit, mă trezeam subit în mijlocul unor izolări teribile, ca şi cum oamenii şi casele în jurul meu s-ar fi încleiat dintr-o dată în pasta compactă şi uniformă a unei unice materii, în care eu existam doar ca un simplu vid ce se deplasează de ici-colo fără rost.
În ansamblul lor obiectele formau decoruri. Impresia de spectacular mă însoţea pretutindeni cu sentimentul că totul evoluează în mijlocul unei reprezentaţii factice şi triste. Când scăpăm câteodată de viziunea plictisitoare şi mată a unei lumi incolore apărea aspectul ei teatral, emfatic şi desuet.
În cadrul acestui spectacol general, existau alte spectacole mai uluitoare care mă atrăgeau mai mult pentru că artificialul lor şi actorii care le jucau păreau să înţeleagă într-adevăr sensul de mistificare a lumii. Ei singuri ştiau că într-un univers spectacular şi decorativ trebuia jucată viaţa fals şi ornamental. Astfel de spectacole erau cinematograful şi panopticumul.
O! Sala cinematografului B. lungă şi întunecoasă ca un submarin scufundat! Uşile de la intrare erau acoperite cu oglinzi de cristal în care se reflecta o parte din stradă. Era astfel la intrare un spectacol gratuit, înaintea celui din sală, un ecran uimitor în care strada apărea într-o lumină verzuie de vis cu oameni şi trăsuri ce se mişcau somnambulic în apele ei.
În sală domnea o căldură puturoasă şi acidă de baie publică. Podeaua era cimentată şi scaunele când se mişcau scoteau nişte scârţâituri ca nişte ţipete scurte şi disperate, în faţa ecranului o galerie de covrigari şi puşlamale pocnea seminţe şi comenta cu voce tare filmul. Titlurile erau silabisite de câteva zeci de guri în acelaşi timp, ca nişte texte la o şcoală de adulţi. Chiar sub ecran cânta orchestra compusă dintr-o pianistă, un violonist şi un bătrân ovreu care trăgea de zor contrabasul. Bătrânul acesta mai avea şi misiunea de a emite diferite zgomote corespunzătoare acţiunilor de pe ecran. El striga „cucurigu” când la începutul filmului apărea cocoşul firmei cinematografice, iar odată, îmi amintesc, când se reprezenta viaţa lui Isus, în momentul învierii începu să bată cu arcuşul frenetic în cutia contrabasului pentru a imita trăsnetele cereşti.
Trăiam episoadele din film cu o intensitate extraordinară, integrându-mă acţiunii ca un veritabil personagiu al dramei. Mi se întâmpla de multe ori ca filmul să-mi absoarbă într-atâta atenţia încât să-mi închipui dintr-o dată că mă plimb prin parcurile de pe ecran, ori că stau rezemat de balustrada teraselor italiene pe care evolua patetic Francisca Bertini, cu părul despletit şi braţele agitate ca nişte eşarfe.
În definitiv nu există nici o diferenţă bine stabilită între persoana noastră reală şi diferitele noastre personagii interioare imaginare. Când se aprindea lumina în pauză, sala avea aerul că revine de departe. Era în atmosferă ceva precar şi artificial, cu mult mai incert şi mai efemer decât spectacolul de pe ecran, închideam ochii şi aşteptam până ce ronţăitul mecanic al aparatului îmi anunţa că filmul continuă; regăseam atunci sala în întuneric şi toate persoanele din jurul meu, iluminate indirect de ecran, palide şi transfigurate ca o galerie de statui de marmoră într-un muzeu luminat de lună la miezul nopţii.
Într-un rând cinematograful luă foc. Pelicula se rupse şi se aprinse imediat încât timp de câteva secunde apărură pe ecran flăcările incendiului ca un fel de onest avertisment că cinematograful arde şi în acelaşi timp ca o continuare logică a rolului aparatului de a prezenta „actualităţile” şi care misiune îl făcuse astfel, printr-un exces de perfecţiune, să reprezinte ultima şi cea mai palpitantă actualitate, aceea a propriului său incendiu. Izbucniră din toate părţile ţipete şi strigăte scurte de „Foc! Foc” ca nişte pocnete de revolver, într-o singură clipă ţâşni din sală atâta zgomot încât se părea că spectatorii, până atunci în linişte şi întunecime, nu făcuseră alta decât să îngrămădească în ei urlete şi huet, ca nişte acumulatoare calme şi inofensive ce explodează când capacitatea lor de încărcare a fost violent depăşită.
În câteva minute şi înainte ca jumătate de sală să fie evacuată „incendiul” fu stins. Totuşi spectatorii continuau să urle ca şi cum ar fi avut de epuizat o anumită cantitate de energie din moment ce fusese leu piuare e îl
Iţea mai fel toate fcvolver. datorii, Rodează fcwcuată
{an ar fi > fusese declanşată. O domnişoară, cu obrazul pudrat ca gipsul, ţipa strident uitându-se fix în ochii mei, fără să facă vreo mişcare ori vreun pas spre ieşire. Un covrigar musculos, convins de utilitatea forţelor sale în asemenea cazuri, dar totuşi neştiind ce întrebuinţare să le dea, lua pe rând scaunele de lemn şi le azvârlea spre ecran. Se auzi deodată o bubuitură amplă şi foarte sonoră: un scaun nimerise în contrabasul bătrânului muzicant. Cinematograful era plin de surprize.
Vara intram la matineu devreme şi ieşeam seara când începea să se înnopteze. Lumina afară era schimbată, ziua pe sfârşite se stingea. Constatam astfel că în absenţa mea se petrecuse în lume un fapt imens şi esenţial ca un fel de tristă obligaţie a ei de a-şi continua mereu – prin înnoptare de pildă.
— Munca regulată, diafană şi spectaculară. Intram astfel din nou în mijlocul unei certitudini care prin rigurozitatea ei zilnică mi se părea de-o melancolie fără sfârşit, într-o astfel de lume, supusă celor mai teatrale efecte şi obligată în fiecare seară să reprezinte un apus de soare corect, oamenii din jurul meu apăreau ca nişte biete fiinţe de compătimit pentru seriozitatea cu care erau mereu ocupaţi şi credeau naiv în ceea ce fac şi ceea ce simt. Exista doar o singură fiinţă în oraş care înţelegea aceste lucruri şi pentru care aveam o admiraţie plină de respect: era nebuna oraşului. Ea singură în mijlocul unor persoane rigide şi umplute până în vârful capului cu prejudecăţi şi convenţii, ea singură îşi păstrase libertatea de a ţipa şi de a dansa pe stradă când vroia. Umbla zdrenţuită pe străzi, roasă de jeg, ştirbă, cu părul roşu vâlvoi, ţinând în braţe cu o tandreţă maternă o lădiţă veche plină cu coji de pâine şi cu diferite obiecte culese prin gunoaie.
Îşi arăta sexul trecătorilor cu un gest ce dacă ar fi fost întrebuinţat în alt scop ar fi fost numit „plin de eleganţă şi stil”.
— Ce splendid, ce sublim este să fii nebun! Îmi spuneam eu, şi constatam cu neînchipuită părere de rău câte puternice obiceiuri stupide familiare şi ce zdrobitoare educaţie raţională mă despărţea de libertatea extremă a unei vieţi de nebun.
Cred că cine n-a avut acest sentiment este condamnat să nu simtă niciodată veritabila amploare a lumii.
Impresia generală şi elementară de spectacular devenea o adevărată teroare îndată ce intram într-un panopticum cu figuri de ceară. Era o spaimă amestecată cu un inel de vagă plăcere şi oarecum, cu senzaţia aceea bizară pe care o avem fiecare câteodată de a mai fi trăit cândva într-un anumit decor. Cred că dacă ar naşte vreodată în mine instinctul unui scop în viaţă şi dacă această pornire ar trebui să fie legată de ceva ce într-adevăr este profund, esenţial şi iremediabil în mine, atunci corpul meu ar trebui să devie o statuie de ceară într-un panopticum şi viaţa mea o simplă şi nesfârşită contemplaţie a vitrinelor din panoramă.
— Întâmplări în irealitatea imediata v în lumina posomorâtă a opaiţelor de carbid simţeam că într-adevăr trăiesc viaţa mea proprie în mod unic şi inimitabil. Toate acţiunile mele cotidiene puteau fi amestecate ca un joc de cărţi, nu ţineam la niciuna din ele; iresponsabilitatea oamenilor faţă de actele lor cele mai conştiente era un fapt de o evidenţă ce sărea în ochi. Ce importanţă avea că le comiteam eu sau altul, din moment ce diversitatea lumii le înghiţea în aceeaşi uniformă monotonie? În panopticum, şi numai acolo, nu exista nici o contradicţie între ceea ce făceam şi ceea ce se întâmpla. Personagiile de ceară erau singurul lucru autentic din lume; ele singure falsificau viaţa în mod ostentativ, făcând parte, prin imobilitatea lor stranie şi artificială din aerul adevărat al lumii. Uniforma ciuruită de gloanţe şi pătată de sânge a vreunui arhiduce austriac, cu figura galbenă şi tristă, era infinit mai tragică decât orice moarte adevărată, într-o ladă de cristal zăcea o femeie îmbrăcată în dantele negre, cu faţa lucioasă şi palidă. Un trandafir uluitor de roşu stătea fixat între sâni, iar peruca blondă la marginea frunţii începea să se dezlipească, în timp ce în nări palpita culoarea roză a fardului şi ochii albaştri, limpezi ca sticla, mă priveau imobili. Era imposibil ca femeia de ceară să n-aibă o semnificaţie adâncă şi turburătoare pe care nimeni n-o ştia. Cu cât o contemplam mai mult cu atât înţelesul ei părea că se face mai limpede, persistând vag undeva în mine ca un cuvânt de care aş fi vrut să-mi amintesc şi din care nu sesizam decât un ritm îndepărtat.
Am avut întotdeauna o atracţie bizară pentru afublările femenine şi pentru obiectele artificiale ieftin ornamentate. Un prieten al meu colecţiona cele mai diverse lucruri pe care le găsea, într-o cutie de mahong ţinea ascunsă o fâşie de mătase neagră cu dantelă foarte subţire pe margini, cusută cu câteva paiete strălucitoare de strass. Era ruptă desigur din vreo rochie veche de bal; pe alocuri mătasea începuse să mucegăiască. Pentru ca s-o văd îi dădeam timbre şi chiar bani. Atunci el mă conducea într-un salonaş de modă veche, în timp ce părinţii lui dormeau şi mi-o arăta. Rămâneam cu bucata de mătase în mână, mut de stupefacţie şi de plăcere. Prietenul meu stătea în pragul uşii şi pândea să nu vie nimeni; după câteva minute revenea, îmi lua mătasea, o punea în cutie şi îmi spunea: – „Gata, acum s-a isprăvit, nu se mai poate”, cum îmi spunea câteodată şi Clara când tergiversările din cabină durau prea mult.
Un alt obiect care m-a turburat peste măsură când 1-am văzut întâia oară a fost un inel ţigănesc. Cred că era inelul cel mai fantastic pe care îl putea inventa un bărbat ca să împodobească mâna unei femei.
Extraordinarele ornamente de mascaradă ale păsărilor, ale animalelor şi florilor, menite toate să joace un rol sexual, coada stilizată şi ultramodernă a pasării paradisului, penele oxidate ale păunului, dantela isterică a petalelor de petunii, albastrul neverosimil al pungilor maimuţii, > nu sunt decât palide încercări de ornamentaţie sexuală pe lângă ameţitorul i în i ca pona pinsă [CU fce veche „văd îi
Ifemodă
Wtea în ni lua jcabină lintâia inel ţigănesc. Era un obiect de tinichea superb, fin, grotesc şi hidos. Mai ales hidos: ataca iubirea în regiunile cele mai întunecate, la bază. Un adevărat ţipăt sexual.
Desigur că artistul care 1-a lucrat tot din viziuni de panopticum s-a inspirat. Piatra inelului, care era o simplă bucată de sticlă topită până la grosimea unei lentile, semăna în totul cu lupele din panorame prin care priveam vapoarele scufundate mărite la extrem, luptele cu turcii şi asasinatele regeşti. In inel se vedea un buchet de flori cizelat în tinichea sau în plumb şi colorat cu toate vopselele violente ale tablourilor din panopticum.
Violetul cadavrelor prin asfixie lângă pornograficul roşu al jaretierelor de femeie, paloarea de plumb a valurilor înfuriate în interiorul unei lumini macabre, ca semiobscuritatea cavourilor acoperite cu geam. Totul era înconjurat de mici frunze de aramă şi semne misterioase. Halucinant.
Mă impresionează astfel tot ce este imitat. Florile artificiale de pildă şi coroanele mortuare, mai ales coroanele mortuare, uitate şi prăfuite în cutiile lor ovale de sticlă din biserica cimitirului, înconjurând cu o desuetă delicateţe nume vechi anonime, scufundate într-o eternitate fără rezonanţă.
Pozele decupate cu care copiii se joacă şi statuile ieftine din bâlciuri. Cu timpul statuile acestea îşi pierd capul ori vreo mână şi proprietara lor, reparându-le, le înconjoară gâtul delicat cu scrofule albe de ipsos. Bronzul de pe restul statuii capătă atunci semnificaţia unei tragice dar nobile suferinţe. Şi mai sunt Isuşii în mărime naturală din bisericile catolice. Vitraliile aruncă în altar ultimele reflexe ale unui asfinţit roşu de soare, în timp ce crinii la această oră a zilei exală la picioarele Cristului plenitudinea parfumului lor greu şi lugubru, în această atmosferă plină de sânge aerian şi de leşin odorant, un tânăr palid cântă la orgă ultimele acorduri ale unei melodii disperate.
Toate acestea au emigrat în viaţă din panopticum. În panorama de bâlci regăsesc locul comun al tuturor acestor nostalgii răspândite în lume, care adunate la un loc formează însăşi esenţa ei.
Îmi rămâne în viaţă, o dorinţă unică şi supremă: să asist la incendiul unui panopticum; să văd topirea lentă şi scabroasă a corpurilor de ceară, să privesc înmărmurit cum picioarele galbene şi frumoase ale miresei din cutia de sticlă se încolăcesc în aer şi prind între pulpe o flacără adevărată care să-i ardă sexul.
HiHI în afară de panopticum, bâlciul din luna august îmi aducea multe alte tristeţi şi exaltări. Spectacolul lui amplu se umfla ca o simfonie, de la preludiul panoramelor izolate, ce soseau cu mult înaintea tuturor şi indicau tonul general al bâlciului, ca notele răzleţe şi prelungi ce anunţă la începutul bucăţii de concert tema întregii compoziţii, şi până la finalul grandios, plesnind de urlete, pocnete şi fanfare, în ziua temeiului, urmat de tăcerea imensă a câmpului rămas pustiu.
Cele câteva panorame ce veneau de timpuriu cuprindeau, în esenţă, bâlciul în întregime şi îl reprezentau cu exactitate. Era de ajuns ca numai prima din ele să se instaleze, pentru ca tot coloritul, toată strălucirea şi tot mirosul de carbid al bâlciului complet, să se scoboare în oraş.
În mulţimea zgomotelor de toate zilele se desprindea deodată un târâit care nu era nici scârţâitul unei tinichele, nici clinchetul îndepărtat al unei legături de chei, nici vâjâitul unui motor, un zgomot uşor de recunoscut între alte o mie şi care aparţinea „Roatei norocului”.
În obscuritatea bulevardului se aprindea atunci către seară o diademă de sticliri colorate, ca o primă constelaţie a pământului. În curând altele o urmau şi bulevardul devenea un coridor luminos, şi de-a lungul căruia umblam înmărmurit, aşa cum văzusem într-o ediţie ilustrată de Jules Verne un băiat de vârsta mea, răzimat de fereastra unui submarin, privind afară, în întunecimile suboceanice, minunate şi misterioase fosforescenţe marine.
Peste câteva zile, bâlciul era instalat. Hemiciclul barăcilor se organiza, se completa şi devenea dintr-o dată definitiv.
Zone bine stabilite îl împărţeau în regiuni de umbre şi lumini.
— Aceleaşi în fiecare an. Era, mai întâi, şirul restaurantelor cu zeci de coliere de becuri colorate, apoi panorămile cu monstruozităţi, faţada beată de lumină a circului şi în sfârşit barăcile obscure şi umile ale fotografilor. Lumea se plimba în roată, trecând, rând pe rând, prin luminozităţi maxime şi regiuni întunecoase, ca luna pe desenul din cartea mea de geografie care parcurgea alternativ zone tipografice albe şi negre.
Intram mai ales în panorame mici şi prost luminate, cu artişti puţini, lipsite până şi de acoperiş unde tatăl meu putea la intrare să trateze cu directorul un preţ colectiv şi redus, pentru întreaga şi numeroasa noastră familie.
Ide lor. Uâime oerafie
Toată reprezentaţia avea acolo un aspect improvizat şi nesigur. Vântul nopţii adia rece peste capetele spectatorilor şi sus, deasupra noastră, toate stelele sticleau pe cer. Eram pierduţi într-o baracă de bâlci, rătăciţi din haosul nopţii în punctul spaţial infim al unei planete. In punctul acela, pe planeta aceea oameni şi câini jucau pe o scenă; oamenii aruncând în aer diferite obiecte şi prinzându-le, câinii sărind prin cercuri şi umblând în două labe. Unde se petreceau toate acestea? Cerul, deasupra noastră părea încă şi mai imens.
Într-un rând, în una din barăcile acestea sărăcăcioase, un artist propuse în faţa publicului un premiu de cinci mii lei acelui care va putea imita numărul senzaţional şi foarte uşor pe care îl va prezenta. Eram în bănci numai câteva persoane. Un domn gras, pe care îl cunoşteam mai de mult ca un zgârcit fără pereche în târg, uluit de posibilitatea aceasta nebănuită de a câştiga o sumă enormă într-o simplă panoramă de bâlci, îşi schimbă brusc locul, apropiindu-se cu câteva bănci de scenă, decis a urmări cu cea mai încordată atenţie fiecare gest al artistului, pentru a-1 reproduce apoi şi a încasa premiul.
Urmară câteva clipe de cumplită tăcere.
Artistul se apropie de rampă: „Domnilor, spuse el răguşit, e vorba de a da afară pe gât fumul unei ţigări”. Aprinse o ţigară şi luând mâna de pe guler, unde o ţinea tot timpul, dete drumul afară unei şuviţe fine de fum albăstrui prin orificiul unui larinx artificial pe care îl avea probabil, în urma unei operaţii. Domnul din primele bănci rămase zăpăcit şi stânjenit; se înroşi până la urechi şi revenind la locul lui murmură destul de tare printre dinţi: „Ei sigur, nici nu-i de mirare, dacă are maşinuţă în gât”!
Imperturbabil artistul răspunse de pe scenă:
— Mă rog, mă rog, n-aveţi decât”, dispus poate într-adevăr să acorde un premiu unui coleg de suferinţă.
În asemenea barăci pentru a-şi câştiga pâinea, bătrâni palizi şi uscăţivi înghiţeau în faţa publicului pietre şi săpun, fete tinere îşi contursionau trupul şi copii anemici şi supţi, lăsând din mână porumbul din care mâncau, se urcau pe scenă şi dansau agitând clopoţeii legaţi de iţari.
Ziua, îndată după masă, în căldura încinsă de soare, dezolarea bâlciului era nesfârşită. Imobilitatea căişorilor de lemn, cu ochii lor holbaţi şi coama lor bronzată, căpăta nu ştiu ce teribilă melancolie de viaţă împietrită. Venea din barăci miros cald de mâncare, în timp ce o unică flaşnetă, undeva departe, insista să-şi scurgă astmatic valsul, din haosul căruia, din timp în timp, ţâşnea o notă metalică fluierată, ca un brusc Jet d'eau” înalt şi subţire ieşit din masa unui bazin cu apă.
Îmi plăcea să rămân ore întregi în faţa barăcilor fotografilor, contemplând persoanele necunoscute, în grupuri sau singure, împietrite şi zâmbitoare, în faţa peisagiilor cenuşii cu cascade şi munţi îndepărtaţi. Toate personagiile, prin decorul lor comun, păreau membrii unei aceleiaşi familii, porniţi în excursie în acelaşi loc pitoresc unde se fotografiaseră unul după altul.
Într-un rând, într-o asemenea vitrină dădui peste propria mea fotografie, întâlnirea aceasta bruscă cu mine însumi, imobilizat într-o atitudine fixă.
— Acolo Ia marginea bâlciului, avu asupra mea un efect deprimant.
Înainte de a ajunge în oraşul meu, ea călătorise desigur şi prin alte locuri, necunoscute mie. Într-o clipă avui senzaţia de a nu exista decât pe fotografie. Inversarea aceasta de poziţii mintale mi se întâmpla adesea în cele mai diferite împrejurări. Ea îmi venea pe furiş şi îmi schimba dintr-o dată trupul interior, într-un accident de stradă, de pildă, timp de câteva minute priveam ceea ce se petrece ca un spectator oarecare. Deodată însă toată perspectiva se schimba şi.
— Ca în jocul acela care consistă în a vedea pe zugrăveala pereţilor un animal bizar oarecare, pe care într-o zi nu-1 mal regăsim, pentru că vedem în locul lui, şi format din aceleaşi elemente decorative, o statuie, o femeie ori un peisaj.
— În accidentul de stradă, deşi totul rămânea intact, vedeam deodată, oamenii şi toate lucrurile din jurul meu, din punctul de vedere al rănitului, aşa ca şi cum eu aş fi fost cel ce zăcea întins şi aş fi privit totul din poziţia mea de accidentat, de jos în sus, din centru spre periferie, şi cu senzaţia vie a sângelui ce se scurge din mine. Tot astfel, fără nici un efort ca o urmare logică a simplului fapt că priveam, mă imaginam la cinematograf trăind în intimitatea scenelor de pe ecran şi tot aşa mă văzui, în faţa barăcii fotografului în locul celui ce se uita neclintit la mine de pe carton.
Toată viaţa mea proprie, a celui ce stătea în carne şi sânge dincolo de vitrină, îmi apăru dintr-o dată indiferentă şi fără însemnătate, aşa cum persoanei vii de dincoace de sticlă îi apăreau absurde călătoriile prin oraşe necunoscute ale eu-lui fotografic.
În acelaşi fel în care fotografia care mă reprezenta umbla din loc în loc contemplând prin geamul murdar şi prăfuit perspective mereu noi, eu însumi dincoace de sticlă, îmi plimbam mereu personagiul meu asemănător în alte locuri, veşnic privind lucruri noi şi veşnic neînţelegând nimic din ele. Faptul că mă mişcăm, că eram viu, nu putea fi decât o simplă întâmplare, o întâmplare care n-avea nici un sens, pentru ca, aşa cum existam în astă parte a vitrinei, puteam exista şi dincolo de ea, cu acelaşi obraz palid, cu aceiaşi ochi, cu acelaşi păr spălăcit care mă aduna în oglindă într-o figură rapidă şi bizară, greu de înţeles.
Îmi veneau astfel din exterior diferite avertismente pentru a mă imobiliza şi a mă scoate h -usc din comprehensiunea de toate zilele. Ele mă stupefiau, mă opreau în loc şi rezumau într-o clipă toată inutilitatea lumii.
Totul îmi apărea în secunda aceea haotic, aşa cum, când ascultând o fanfară şi, astupându-mi urechile, dezlipeam degetele o clipă, toată muzica j îmi părea în acea clipă, zgomot pur.
Umblam în bâlci ziua întreagă şi mai ales pe câmpul din împrejurimi, unde artiştii şi monştrii din barăci, adunaţi în jurul cazanului cu mămăligă, despletiţi şi murdari, scoborau din frumoasele lor decoruri şi existenţe nocturne de acrobaţi, femei fără corp şi sirene, în pasta comună şi în mizeria iremediabilei lor umanităţi. Ceea ce în faţa barăcilor părea admirabil, degajat şi câteodată chiar fastuos, aici, în dosul lor, în plină zi, recădea într-o familiaritate meschină şi fără interes, care era de altfel aceea a lumii întregi.
Într-o zi asistai la înmormântarea copilului unuia din fotografii ambulanţi.
Uşile panoramei erau larg deschise şi, înăuntru în faţa fundalului pentru fotografiat, zăcea pe două scaune sicriul descoperit.
Pânza din spate reprezenta un parc splendid cu terase în stil italian şi coloane de marmură.
În acest decor de vis, cadavrul mic cu mâinile încrucişate pe piept, în haine de sărbătoare, cu beteală de argint la cheutoare, părea cufundat într-o inefabilă beatitudine.
Părinţii copilului şi diferite femei plângeau deznădăjduit în jurul sicriului, în timp ce afară fanfara circului cel mare, împrumutată gratuit de director, întona grav o serenadă din „Intermezzo”, bucata cea mai tristă din program.
În momentele acelea, mortul era desigur nespus de fericit şi liniştit, în intimitatea păcii lui profunde, în tăcerea nesfârşită a parcului cu platani.
În curând însă fu smuls din solemnitatea în care zăcea şi încărcat într-o căruţă, pentru a fi dus la cimitir în groapa umedă şi rece care îi era destinată.
Parcul rămase în urma lui dezolat şi pustiu, în bâlci, moartea împrumuta astfel şi ea decoruri factice şi pline de nostalgie, ca şi cum bâlciul ar fi format o lume aparte, a cărei menire era să demonstreze infinita melancolie a ornamentelor artificiale, de la începutul vieţii până la sfârşit, şi cu exemplul viu al unor existenţe palide, consumate în lumina cernută a panopticumului, ori în încăperea cu un perete nemărginit, pierdut în frumuseţi supraterestre, a panoramelor de fotografi.
Bâlciul devenea, astfel, pentru mine o insulă pustie, scăldată de aureole dezolate, asemănătoare în totul lumii nedesluşite şi totuşi limpezi în care mă purtau crizele mele din copilărie.
Etajul casei Weber, unde mă duceam adesea, de la moartea bătrâni Etla Weber, semăna cu un adevărat panopticum. În odăile însorite toat după-amiaza, praful şi căldura pluteau de-a lungul vitrinelor pline de lucru desuete, aruncate pe rafturi la întâmplare. Paturile fuseseră mutate la part (şi camerele rămăseseră goale. Bătrânul Samuel Weber (agentură & comisioi împreună cu cei doi fii ai lui, Paul şi Ozy, locuia acum în odăile de jos.
În odaia dintâi, înspre stradă, rămăsese instalat biroul. Era o încăpei mirosind a mucegai, îmbâcsită cu registre şi plicuri conţinând mostre c cereale, tapisate cu reclame vechi pătate de muşte.
Câteva din ele, stând pe pereţi de ani de zile, se integraseră cu tot vieţii de familie. Deasupra casei de bani, reclama unei ape minera reprezenta o femeie înaltă, subţire, în voaluri diafane, vărsând remedi salvator infirmilor de la picioarele ei. Desigur că în orele tainice ale nopl venea să bea din sursa miraculoasă şi Ozy Weber, cu braţele lui subţiri i nişte flaute şi cu cocoaşa pieptului ieşind de sub haine ca sternul umfl al unui curcan.
Cealaltă reclamă familiară era a unei societăţi de transporturi şi, cu vaporul ei alunecând pe valuri frizate.
— Completa persoana lui Samu Weber, şi acorda astfel şepcii de căpitan de vas şi ochelarilor cu lenţi groasă, un al treilea element de marinar. Când bătrânul Samuel închid vreun registru şi-1 strângea sub presă, învârtind bara de fier, se păr într-adevăr că întoarce cârma unei corăbii pe nişte mări necunoscute. Va roză cu care îşi astupa urechile îi atârna în firişoare lungi şi era desigui înţeleaptă precauţiune împotriva curenţilor marini.
În cea de a doua odaie, Ozy citea romane populare, înfundat într-i fotoliu de piele, ridicând volumul foarte sus pentru a-1 pune în lumi: slabă ce venea din stradă, prin birou, în întunecimea unui colţ sţrăluc paravanul unei scuipători monumentale de tinichea în formă de pisii iar pe perete o oglindă reflecta straniu un pătrat de lumină cenuşie, a fantomatică aducere-aminte a zilei de afară.
Veneam să-1 văd pe Ozy, aşa cum intră câinii în curţi străine, fiind o poartă este deschisă şi nu-i goneşte nimeni. Mă atrăgea mai ales un j bizar care, nu ştiu cine din noi doi şi în ce împrejurări îl inventase. Joc consta în dialoguri imaginare spuse cu cea mai desăvârşită seriozita
Trebuia ca până la sfârşit să rămânem gravi şi să nu ne dezvăluim întru nimic inexistenţa lucrurilor despre care vorbeam.
Intram, şi Ozy îmi spunea cu un ton cumplit de uscat, fără să ridice ochii de pe carte:
— Piramidonul pe care 1-am luat aseară ca să transpir mi-a provocat o tuse îngrozitoare. Până dimineaţa m-am zvârcolit în cearceafuri, în fine adineaorea a venit Matilda (nu exista nici o Matildă) şi mi-a făcut o fricţiune”.
Absurditatea şi stupiditatea lucrurilor pe care le înşira Ozy mă loveau în cap ca nişte ciocane puternice. Trebuia poate să plec din odaie imediat, dar cu o mică voluptate de a mă pune înadins la nivelul lui de inferioritate, îi răspundeam pe acelaşi ton. Cred că acesta era secretul jocului.
— Iată şi eu sunt răcit, îi spuneam eu (era în luna iulie), şi doctorul Caramfil (exista) mi-a prescris o reţetă. Păcat că doctorul ăsta. Ştii, azi-dimineaţă a fost arestat.
Ozy ridică ochii din carte.
— Vezi, îţi spuneam eu de mult că fabrică bani falşi.
— Ei sigur, completam eu, altfel de unde ar fi avut să cheltuiască atâţia cu artistele de varieteu?
Era în vorbele acestea mai întâi plăcerea puţin greţoasă de a mă scufunda în mediocritatea dialogului şi în acelaşi timp o vagă impresie de libertate. Puteam, aşadar, să calomniez în voie pe doctor, care stătea în apropiere şi despre care ştiam precis că se culcă la ora 9 în fiecare seară.
Vorbeam astfel despre orice, amestecând lucrurile adevărate cu lucruri imaginare, până ce toată conversaţia căpăta un fel de independenţă aeriană, plutind detaşată de noi prin odaie, asemenea unei păsări curioase.
— De a cărei existenţă exterioară de altfel, dacă pasărea ar fi apărut într-adevăr între noi, nu ne-am fi îndoit mai mult decât de faptul dacă vorbele noastre n-aveau nici o legătură cu noi înşine.
Când ieşeam din nou în stradă, aveam senzaţia de a fi dormit adânc. Visul continua însă parcă mereu şi priveam cu uimire oamenii vorbind între ei cu seriozitate. Ei nu-şi dădeau oare seama că se poate vorbi cu gravitate despre orice, despre absolut orice?
Câteodată Ozy ji-avea chef de conversaţii şi atunci mă lua cu el să cotrobăim prin etaj. În cei câţiva ani de când fusese părăsit şi, prin obiceiul bătrânului Weber de a trimite „sus” toate obiectele inutile, se adunaseră acolo lucrurile cele mai diverse şi mai extraordinare.
În odăi un soare fierbinte intra prin ferestrele prăfuite şi fără perdele. Vitrinele cu geamuri de sticlă se clătinau uşor când călcam pe duşumeaua veche, parcă ar fi clănţănit din dinţi, între două odăi, o cortină de mărgele servea drept uşă.
Veneam de jos puţin ameţit de căldura zilei. Pustietatea desăvârşită a camerelor isprăvea să mă turbure. Era ca şi cum aş fi existat într-o lume cunoscută de mult şi de care nu-mi puteam aminti bine. Corpul meu avea o senzaţie bizară de usturime şi de detaşare. Senzaţia aceasta devenea mai profundă când trebuia să trec între cele două odăi despărţite cu cortina de mărgele.
Căutam prin sertare mai ales corespondenţă veche pentru a lua jos timbrele de pe plicuri. Ieşea din pachetele îngălbenite un nour de praf şi gângănii care umblau repede printre hârtii ca să se puie la adăpost. Câte o scrisoare cădea alături şi se deschidea relevând o caligrafie desuetă şi meşteşugită, cu cerneala decolorată. Era în ea ceva trist şi resemnat, un fel de concluzie obosită la curgerea timpului de când fusese scrisă şi un somn lin în eternitate, ca al coroanelor mortuare. Găseam şi fotografii demodate, doamne îmbrăcate în crinoline, ori domni meditativi cu degetul la frunte, surâzând anemic, în josul fotografiei doi îngeri duceau un coş cu fructe şi flori, sub care scria porte visite sau suvenir, între fotografii şi obiectele din vitrine – fructiera de sticlă roz cu marginile în volute, poşetele de catifea în care nu era nimic alta decât mătasea roasă de molii, diverse obiecte cu monograme necunoscute.
— Între toate acestea domnea un aer de perfectă înţelegere ca un fel de viaţă proprie a lor, identică vieţii de odinioară când fotografiile de pildă corespundeau unor persoane ce se mişcau şi trăiau, şi când scrisorile erau scrise de calde mâini adevărate.
— Însă o viaţa redusă la o scară mai mică, într-un spaţiu mai restrâns, în limita scrisorilor şi a fotografiilor, ca într-un decor privit prin lentilele cele groase ale unui binoclu, decor rămas exact în toate componentele lui însă minuscul şi îndepărtat.
Către seară, când scoboram, întâlneam adesea pe scări pe Paul Weber care îşi ţinea dulapul cu haine sus, în prima odaie, şi se urca ca să se schimbe.
Era un băiat roşcovan, cu mâinile mari şi părul zburlit. Avea buzele mari şi groase şi nasul clovnesc. În ochi plutea însă o candoare nespus de calmă şi odihnitoare. Tot ce făcea Paul avea din cauza acestei priviri aerul detaşat şi indiferent.
Îl iubeam foarte mult, dar în secret, şi inima îmi bătea cu putere când îl întâlneam pe scări, îmi plăcea simplicitatea cu care îmi vorbea zâmbind mereu ca şi cum convorbirea noastră ar fi avut, în afară de înţelesul ei, şi un sens mai îndepărtat şi mai efemer, îşi păstra zâmbetul acesta în convorbirile cele mai grave şi chiar atunci când trata diferite afaceri cu bătrânul Weber, îl mai iubeam pe Paul pentru viaţa secretă pe care o ducea dincolo de ocupaţiile zilnice şi din care nu-mi parveneau decât ecourile şoptite cu stupefacţie de persoanele mari din jurul meu. Paul cheltuia totuşi banii care îi câştiga, la varieteu, cu femeile. Era în desfrâul lui o fatalitate iremediabilă de care bătrânul Weber se lovea ca de un zid. Într-un rând întreg oraşul vui de zvonul că Paul deshămase caii de la trăsurile de piaţă şi îi adusese în sala varieteului, unde improvizase un fel de circ, cu concursul celor mai eminenţi beţivi din oraş. În alt rând se zvoni că făcuse baie în şampanie cu o femeie. Dar câte nu se spuneau despre el?
— ' y (r)*>^*ut$i'ii! Fâ^
— Îmi era imposibil să definesc simpatia mea pentru Paul. Vedeam bine oamenii din jurul meu, vedeam bine inutilitatea şi plictiseala cu care îşi consumau viaţa, fetele tinere în grădină râzând stupid; negustorii cu privirile şirete şi pline de importanţă; necesitatea actoricească a tatălui meu de a-şi juca rolul de tată; oboseala cruntă a cerşetorilor adormiţi în unghere murdare; toate acestea se confundau într-un aspect general şi banal, ca şi cum lumea, aşa cum era, aştepta de mult în mine, construită în forma ei definitivă, şi eu, în fiecare zi, nu făceam alta decât să-i verific conţinutul învechit în mine.
Toate erau simple; singur Paul era în afara lor, într-o densitate de viaţă compactă şi absolut inaccesibilă înţelegerii mele.
Ii păstram adânc în mine toate gesturile şi cele mai mici atitudini, dar nu ca o amintire ci mai de grabă ca o dublă existenţă a lor. Mă căzneam de multe ori să umblu cum umblă el, studiam un anumit gest şi îl repetam în faţa oglinzii până ce credeam că 1-am repetat în mod exact.
În etajul casei Weber, Paul era figura de ceară cea mai enigmatică şi mai fină. În curând el aduse acolo şi femeia pală, cu gesturi şi umblet de tăcut mecanism care lipsea.
Etajul îşi completă astfel galeria de panopticum, începând de la căpitanul de vapor Samuel Weber până la fenomenul delicat şi stâlcit al infantilului Ozy.
Vechituri şi obiecte pline de melancolii mai găseam şi în alt etaj părăsii în casa bunicului meu. Pereţii aici erau acoperiţi cu tablouri ciudate, înrămat în cadre groase de lemn aurit ori în cadre mai subţiri de pluş roşu. Mai erai şi nişte rame făcute din scoici mici alăturate, lucrate cu o minuţiozitate car mă făcea să le contemplu ceasuri întregi. Cine lipise scoicile? Care fuseser gesturile mărunte vii, ce le uniseră? În astfel de lucrări defuncte renăşteai deodată existenţe întregi, pierdute în ceaţa timpului ca imaginile din dou; oglinzi paralele, înfundate în adâncimi verzui de vis.
Într-un colţ zăcea gramofonul cu pâlnia răsturnată, frumos vopsit; în felii galbene şi roze, ca o enormă porţie de îngheţată de vanilie ş trandafir, iar pe masă se găseau diferite stampe din care două reprezentai pe regele Carol I şi regina Elisabeta.
Tablourile acestea mă intrigară mult timp. Mi se părea că artistul ave; mult talent, pentru că trăsăturile erau foarte sigure şi fine, dar nu înţelegeau pentru ce le lucrase într-o acuarelă cenuşie, spălăcită, ca şi cum hârtia ar i fost ţinută mult timp în apă.
Într-o zi făcui o descoperire uimitoare: ceea ce luam eu drept culoari ştearsă nu era altceva decât o îngrămădire de litere minuscule, descifrabili numai cu lupa.
În tot desenul nu era o singură trăsătură de creion ori de pensulă; totu era o alăturare de cuvinte în care se povestea istoria vieţii regelui şi a reginei
Stupefacţia mea răsturnă dintr-o dată neînţelegerea cu care privean desenele, în locul neîncrederii mele pentru arta desenatorului, luă naşteri o admiraţie fără margini.
În ea simţii necazul de a nu fi observat mai devreme calitatea esenţiali a tabloului şi în acelaşi timp crescu în mine marea mea nesiguranţă în to ce vedeam: de vreme ce contemplasem atâţia ani desenele fără a descoper materia însăşi din care erau alcătuite, nu se putea oare întâmpla ca printr-< miopie asemănătoare să-mi scape înţelesul tuturor lucrurilor din jurul meu înscris în ele, poate, tot atât de clar ca şi literele componente ale tablourilor' în jurul meu, suprafeţele lumii căpătară deodată luciri stranii ş opacităţi nesigure ca ale perdelelor, opacităţi ce devin transparenţe ş: ne prezintă dintr-o dată profunzimea unei odăi când o lumină se aprinde în dosul lor.
În dosul obiectelor nu se aprinse însă niciodată nici o lumină, şi ele rămaseră întotdeauna scăldate de volumele ce le închideau hermetic, şi care păreau câteodată că se subţiază pentru a lăsa să se străvadă prin ele adevăratul lor înţeles.
Etajul mai avea şi alte curiozităţi care îi aparţineau numai lui. Astfel era aspectul străzii văzut prin geamurile din faţă.
Zidurile casei fiind foarte groase, ferestrele intrau adânc în ele, formând nişte hrube în care se putea sta foarte comod.
Mă instalam în una din ele ca într-o odăiţă de sticlă şi deschideam geamurile spre stradă.
Intimitatea hrubei ca şi plăcerea de a privi strada dintr-o poziţie plăcută îmi dete ideea unui vehicul pe aceeaşi măsură, cu perne moi în care să stau culcat, cu ferestruici prin care să mă uit la diferite oraşe şi peisagii necunoscute, în timp ce vehiculul ar străbate lumea.
Într-un rând, tatăl meu povestindu-mi câteva amintiri din copilărie, îl întrebai care fusese dorinţa lui secretă cea mai arzătoare şi el îmi răspunse că dorise mai ales să posede un miraculos vehicul în care să stea culcat şi care să-1 plimbe prin toată lumea.
Ştiam că în copilărie el dormea în odaia din etaj cu geamurile spre stradă şi îl întrebai dacă îi plăcea să se culce în hrubele ferestrelor, pentru a privi jos.
Îmi răspunse cu uimire că într-adevăr în fiecare seară când se urca la culcare se băga într-o hrubă şi rămânea acolo ore întregi, până ce de multe ori adormea. Visul lui despre vehicul îl făcuse, probabil, în acelaşi loc şi în aceleaşi împrejurări ca şi mine.
Existau aşadar în lume, în afară de locuri blestemate ce secretau vertigii şi leşinuri, şi alte spaţii mai binevoitoare, din pereţii cărora se prelingeau imagini plăcute şi frumoase.
Pereţii hrubei filtrau visul unui vehicul ce străbate lumea şi cine stătea culcat în acel loc, se impregna lent de această idee ca de un fum ameţitor de haşiş.
Etajul avea şi două poduri din care unul se deschidea printr-un geamlâc spre acoperiş. Mă urcam pe acolo deasupra casei. Oraşul întreg se desfăşura în jurul meu cenuşiu şi amorf, până departe spre câmpuri, unde trenuri minuscule treceau pe podul fragil ca o jucărie.
Ceea ce vroiam era mai ales să nu am nici o ameţeală şi să ajung la o senzaţie de echilibru egală cu aceea pe care o aveam jos pe pământ. Vroiam ca pe acoperiş să duc viaţa mea „normală” şi ca în aerul subtil şi tăios al înălţimii să mă mişc fără frică şi fără nici o impresie deosebită de vid. Mă gândeam că dacă aş fi reuşit acest lucru, în corpul meu aş fi simţit greutăţi mai elastice şi mai vaporoase, care m-ar fi transformat cu totul şi ar fi făcut din mine un fel de om-pasăre.
BB i
Eram convins că numai atenţia de a nu cădea era aceea care cântărea mai mult în mine şi gândul că sunt la o mare înălţime mă străbătea ca o durere pe care aş fi vrut s-o pot smulge până la rădăcină.
Pentru ca nimic să nu mi se pară excepţional, acolo sus, mă sileam de fiecare dată să fac ceva precis şi banal: să citesc, să mănânc ori să dorm.
Îmi luam vişinele şi pâinea ce mi le dădea bunicul şi mă urcam cu ele pe acoperiş, împărţeam fiecare vişină în sferturi şi le mâncăm pe rând pentru ca ocupaţia mea „normală” să dureze cât mai mult. Când isprăveam una, mă căzneam să arunc sâmburele jos în stradă, într-un cazan mare expus în faţa unei prăvălii.
Îndată ce coboram, mă repezeam acolo să văd câţi sâmburi nimerisem. Erau întotdeauna în cazan trei sau patru. Ceea ce mă decepţiona însă peste măsură era că de jur împrejur nu găseam decât alţi trei sau patru. Mâncasem deci foarte puţine vişine în timp ce mie mi se părea că rămăsesem pe acoperiş ore întregi, în odaia bunicului pe cadranul de faianţă verde al ceasului, constatam de asemenea că nu trecuseră decât câteva minute de când mă urcasem. Timpul devenea, probabil, din ce în ce mai dens pe măsură ce „se petrecea” mai sus. În zadar căutam să-1 prelungesc, rămânând cât mai mult pe acoperiş. Ajuns jos, întotdeauna trebuia să recunosc că trecuse mult mai puţin decât îmi închipuisem. Asta întărea senzaţia mea ciudată, pe pământ, de indefinit, de ne terminat. Timpul aici jos, era mai rar decât în realitate, el conţinea mai puţină materie ca în înălţime şi participa astfel la fragilitatea tuturor lucrurilor, ce păreau în jurul meu atât de dense şi erau totuşi atât de instabile, gata în orice moment să-şi părăsească înţelesul şi conturul provizoriu pentru a apărea în forma exactei lor existenţe.
Etajul se descompuse bucată cu bucată, obiect cu obiect după moartea bunicului. El muri în odăiţa meschină şi umedă din curte unde îşi alesese adăpostul bătrâneţelor şi pe care nu mai vroia s-o părăsească decât pentru ultimul lui drum.
Acolo, mă duceam să-1 văd în fiecare zi, în ajunul morţii, şi asistai la rugăciunea muribunzilor, pe care o spuse el singur, cu glas tremurat şi fără nici o emoţie, după ce îşi îmbrăcase o cămaşe nouă albă, pentru ca ruga să fie mai solemnă.
În odăiţa aceea, îl văzui peste câteva zile mort, întins pe o masă de tinichea pentru ultima lui toaletă. Bunicul meu avea un frate mai mic decât el cu câţiva ani, cu care semăna în mod izbitor: aveau amândoi acelaşi cap perfect rotund ca o mică sferă, acoperit cu peri albi strălucitori, aceleaşi priviri vii şi pătrunzătoare şi aceeaşi barbă cu fire rare ca o spumă plină de goluri.
Unchiul acesta solicită familiei onoarea de a spăla mortul şi, deşi bătrân şi slăbănog, se apucă de treabă cu mare râvnă.
Tremura din cap până-n picioare, în timp ce aducea de la robinetul din curte căldările de apă pentru a le pune la încălzit în bucătărie.
^„^”l^tt^^^
Când apa fu caldă, o aduse în odăiţă şi începu să spele cadavrul cu săpun de rufe şi şomoioguri de paie.
În timp ce freca, mesteca printre dinţi lacrimi şi – ca şi cum bunicul ar fi auzit ce spune – îi vorbea pe şoptite, suspinând amarnic: – „Iată ce zi am ajuns. Iată unde m-au adus zilele mele negre. Tu eşti mort acum şi eu te spăl. Vai mie. A trebuit să trăiesc atât de mult. Până să apuc şi clipa asta tristă.”.
Cu mâneca hainei îşi ştergea obrajii şi barba udă de lacrimi şi sudoare şi continua să spele cu şi mai multă râvnă.
Cei doi bătrâni, uimitor de asemănători, unul mort şi celălalt spălându-1 formau un tablou puţin halucinant. Oamenii de serviciu de la cimitir, care de obicei făceau ei treaba aceasta, primind pentru ea bacşişuri de la toată familia, stăteau într-un colţ şi priveau cu ciudă la acest intrus care le răpea meseria. Vorbeau între ei pe şoptite, fumând şi scuipând pe jos în toate părţile. După vreun ceas de muncă fratele bunicului termină.
Cadavrul era întins pe masă cu faţa în jos.
— Ai isprăvit? Îl întrebă cineva din grup, un omuleţ cu barbişon roşcat, pocnind din degete nervos şi plin de răutate.
— Am isprăvit, răspunse fratele mortului. Acum haideţi să-1 îmbrăcăm.
— Aha! Ai isprăvit va să zică, spuse din nou omuleţul plin de ironie. Crezi tu că ai terminat? Crezi tu că aşa se bagă un mort în pământ? În halul ăsta de murdărie?
Bietul bătrân rămase uimit în mijlocul odăii, cu un şomoiog de paie în mână, uitându-se la noi toţi din odaie şi implorându-ne cu priviri mute să-i luăm apărarea. Ştia el bine că spălase mortul cu mare atenţie şi nu credea să merite o insultă.
— Ei acum am să-şi arăt eu că nu trebuie să te amesteci unde nu-ţi fierbe oala. Reluă omuleţul obraznic şi smulgând din mâna bătrânului şomoiogul de paie se repezi cu el la masă, îl introduse cu o mişcare rapidă în anusul mortului şi scoase pe el o bucată groasă de excrement.
— Vezi că nu ştii să speli un mort? Spuse ei. Vroiai să-1 îngropi cu murdăria într-însul?
Fratele bunicului fu zguduit de un tremur violent şi izbucni în plâns.
Înmormântarea avu loc pe o zi caniculară de vară: nimic mai trist şi mai impresionant decât o înmormântare în plină căldură şi lumină a soarelui, când oamenii şi lucrurile apar puţin mai mari, în vaporii fierbinţelii, ca priviţi printr-o lupă.
Ce alta puteau face oamenii într-o zi ca asta decât să-şi îngroape morţii?
În căldura şi moleşeala aerului, gesturile lor păreau făcute cu sute de ani înainte, aceleaşi atunci ca şi acum, ca şi întotdeauna. Groapa umedă aspiră mortul într-o răcoare şi o întunecime ce-1 străbătură desigur ca o supremă fericire. Bulgării de pământ căzură greoi pe scânduri în timp ce oamenii în haine prăfuite, asudaţi şi obosiţi, continuau pe pământ să-şi trăiască imperioasa lor viaţă.
B
Câteva zile după înmormântarea bunicului se căsători Paul Weber.
Era puţin obosit la nuntă Paul, dar îşi păstrase zâmbetul; un zâmbet trist şi forţat în care se afla începutul unui devotament.
În gulerul tare, deschis în faţă, gâtul lui golaş şi roşu se mişca ciudat; pantalonii îi erau parcă mai lungi şi mai subţiri ca de-obicei; cozile fracului îi atârnau grotesc ca la un clovn. Paul condensase în el tot ridiculul grav al ceremoniei. Eu conţineam ridiculul ei mai secret şi mai intim. Eram clovnul cel mic şi nebăgat în seamă.
În fundul salonului întunecat, mireasa aştepta în fotoliul ei de pe estradă. Voalurile albe îi erau trase peste faţă şi numai când s-a întors de sub baldachin şi le-a ridicat am văzut-o pe Edda pentru întâia oară.
Mesele pentru invitaţi se întindeau albe în curte pe un singur rând; la poartă se strânseseră toţi vagabonzii oraşului; cerul avea o culoare indecisă de lut galben; domnişoarele palide în rochii de mătase albastră şi roză împărţeau bomboane mici argintate. Era o nuntă. Muzica scârţâia un vals vechi şi trist; din când în când, ritmul lui se umfla, creştea şi părea că se înviorează, apoi melodia se subţia din nou, din ce în ce mai mult, până ce nu rămânea din ea decât firul metalic al flautului singur.
Îngrozitor de lungă zi; prea mult o zi pentru o nuntă, în fundul curţii nu venea nimeni, acolo erau grajdurile hotelului şi o movilă de pe care priveam de departe, în timp ce în jurul meu câteva găini culegeau grăunţe printre firele de iarbă, şi dinspre curte venea adierea valsului trist împletindu-se eu mirosul proaspăt de fân umed al grajdului, îl văzui de-acolo pe Paul făcând ceva extraordinar: vorbea cu Ozy şi desigur îi spunea ceva amuzant, poate o anecdotă, pentru că infirmul începu a râde, devenind violet, aproape sufocându-se sub plastronul bombat al cămăşii scrobite.
Într-un sfârşit veni şi noaptea. Cei câţiva copaci din curte se înfundară în întuneric scobind în obscuritate un parc misterios şi invizibil.
În sala rău luminată mireasa stătea mereu pe estradă lângă Paul, înclinându-şi capul spre el când îi spunea ceva pe şoptite şi lăsând braţul moale între degetele lui care îl mângâiau de-a lungul mănuşii albe.
Câteva torte fură aduse pe masă. Era mai ales una monumentală ca un castel întărit cu creneluri şi mii de contraforturi de cremă roză. Petalele florilor de zahăr ce o acopereau străluceau mat şi uleios. Cuţitul se înfipse în mijloc şi un trandafir scârţâi cu un sunet fin sub tăiş, sfărâmându-se ca sticla în zeci de bucăţi. Cucoanele bătrâne se plimbau majestuos în rochiile lor de catifea nenumărate bijuterii pe piept şi pe degete, înaintând încet şi solemn ca nişte mici altare de biserică ambulante, pline de ornamentaţii.
Încet, încet, salonul se împăienjeni şi tot ce vedeam deveni mai vag şi mai absurd. Adormii privindu-mi mâinile roşii şi fierbinţi.
Camera în care mă trezii mirosea a fum înăcrit, într-o oglindă din faţa mea fereastra reflecta zorile ce se iveau ca un perfect pătrat de mătase albastră. Zăceam pe un pat răvăşit, plin de perne. Un zgomot mărunt îmi huia în urechi ca în interiorul unei scoici; în odaie fumul subţire mai plutea în straturi.
Încercai să mă scol şi mâna mea intră în sculpturile de lemn ale patului; erau unele care îmi umpleau degetele şi altele care se depărtau de pat crescând în lumina ştearsă a odăii şi scobindu-se în mii de creneluri, de găuri şi mucegaiuri dantelate, în câteva clipe odaia se umplu imaterial cu tot felul de volute prin care trebuia să trec până la uşă îndepărtându-le şi făcându-mi loc prin ele. Capul îmi huia mereu şi toate cavernele aerului repetau parcă murmurul acesta, în coridor lumina albă îmi spălă rece obrajii şi mă trezii de-a binelea. Întâlnii un domn în cămaşă lungă de noapte care mă privi cu un aer foarte supărat ca şi cum mi-ar fi reproşat că sunt îmbrăcat atât de dimineaţă.
Încolo nu mai era nimeni. Jos în curte rămăseseră mesele de invitaţi cu scândurile de brad descoperite. Zorile erau mohorâte şi reci. Vântul plimba prin curtea pustie hârtiile colorate de la bomboane. Cum ţinuse capul mireasa? Cum îl aplecase oare pe umărul lui Paul? În unele panopticumuri femeia de ceară avea un mecanism care o făcea să aplece capul pe-o parte şi să închidă ochii.
Străzile oraşului îşi pierduseră orice înţeles; răceala îmi pătrundea sub haină; îmi era somn şi frig. Când închideam ochii vântul îmi aplica un obraz mai rece peste obrazul meu şi de dincoace de pleoape îl simţeam ca o mască, masca feţii mele în interiorul căreia era întuneric şi rece ca în dosul unei măşti adevărate de metal. Care casă în drumul meu trebuia să explodeze? Care stâlp trebuia oare să se contorsioneze ca un baston de cauciuc arătându-mi astfel că se strâmbă la mine? În lume nicăiri, şi în nici o împrejurare, nu se întâmpla niciodată nimic.
Când ajunsei în piaţă oamenii descărcau carne pentru barăcile măcelarilor. Duceau în braţe jumătăţi de vite roşii şi vinete, umede de sânge, înalte şi superbe ca nişte prinţese moarte, în aer mirosea cald a carne şi urină; măcelarii atârnau fiecare vită cu capul în jos, cu privirile globuloase şi negre îndreptate spre podea. Ele se înşirau acum pe pereţii albi de porţelan ca nişte sculpturi roşii tăiate în cea mai variată şi fragedă materie, cu reflexul apos şi irizat al mătăsurilor şi limpezimea turbure a gelatinei, în marginea burţii deschise spânzura dantela muşchilor şi
— Întâmplări în irealitatea imediata şiragurile grele ale mărgelelor de grăsime. Măcelarii băgau mâinile lor roşii înăuntru şi scoteau măruntaie de preţ pe care le aşezau pe masă: obiecte de carne şi de sânge rotunde, late, elastice şi calde.
Carnea proaspătă strălucea catifelată ca petalele unor trandafiri monstruoşi, hipertrofiaţi. Zorile se făcură albastre ca oţelul; dimineaţa rece cânta cu un sunet profund de orgă.
Caii de la căruţe priveau oamenii prin ochii lor veşnic înlăcrămaţi; o iapă dete drumul pe caldarâm unui şuvoi fierbinte de urină, în balta, pe alocuri înspumată, pe alocuri clară, cerul se oglindea adânc şi negru.
Totul deveni îndepărtat şi dezolant. Era dimineaţă; oamenii descărcau carne; vântul mă pătrundea sub haine; dârdâiam de frig şi nesomn; în ce fel de lume trăiam?
Începui să alerg nebuneşte pe străzi. Soarele se ivi iar roşu în marginea acoperişurilor, în uliţele cu case înalte domnea încă întunericul şi numai la intersecţia străzilor lumina ţâşnea sclipitoare ca prin nişte uşi deschise de-a lungul unor coridoare părăsite.
Trecui prin dosul casei Weber; obloanele grele la etaj erau închise; totul era pustiu şi trist; nunta se isprăvise.
Bl
&i”Sr,. L
Etajul casei Weber se ilumina o dată cu venirea Eddei cu umbre şi răcoare, aşa cum unele clarităţi în pădurile adânci se limpezesc mai tare printr-o lumină verde cernută de frunze.
Edda acoperi mai întâi ferestrele cu perdele şi puse pe jos covoare moi în care tăcură toate ecourile pustii ale etajului.
În fiecare dimineaţă eram sus pe terasă inventariind mulţimea de obiecte contorsionate şi artificiale ce ieşeau din vitrinele de sticlă.
Împreună cu Ozy le ştergeam conştiincios, pentru a le arunca apoi într-o ladă, la gunoi.
Edda venea şi pleca de pe terasă, într-un halat albastru, cu nişte pantofi de casă ai căror tocuri pocneau la fiecare pas. Rămânea câteodată răzimată de balustradă, închizând puţin pleoapele şi privind cerul strălucitor.
Etajul căpătă un parfum inefabil care îi schimbă conţinutul ca o esenţă tare amestecată cu o băutură alcoolică. „^
Toate evenimentele erau astfel sortite să apară în viaţa mea sacadat? Şi brusc, fără putinţă de înţelegere, izolate în conturul lor, de orice trecut^ Edda deveni un obiect în plus, un simplu obiect a cărui existenţă mă tortura şi mă agasa, ca un cuvânt repetat de nenumărate ori, ce devine de neînţeles pe măsură ce înţelegerea lui ne pare totuşi mai imperios necesară.
Perfecţia lumii era gata să transpară de undeva ca un mugure ce trebuia să străbată ultima coajă pentru a simţi în aerul liber.
În dimineţile de vară de pe terasa etajului, se întâmpla ceva şi tot trupul meu se căznea în aşadar să înţeleagă anume ce.
Eram înarmat pentru a o întâlni pe Edda cu toate amărăciunile, toate umilinţele şi tot ridiculul necesar unei aventuri.
Perdeaua de mărgele între odăi fu păstrată, în vitrinele de sticlă intrară lenjuri albe cu funde mari de panglici colorate, şi casa Weber se schimbă în întregime, în jurul Eddei începu o pantomimă cu patru personagii: Paul deveni grav şi fidel; bătrânul Weber îşi cumpără o şapcă nouă şi ochelari cu ramă de aur; Ozy aştepta gâfâind de emoţie ca Edda să-1 cheme sus şi eu rămâneam pe terasă cu privirile apoase pierdute în gol.
În fiecare sâmbătă după-masă ne adunam în odaia din faţă unde gramofonul cânta arii orientale din „Kismet” şi Edda ne servea prăjituri dulci-amărui făcute cu miere şi migdale. Într-o fructieră erau alune, din care lua mai ales Samuel Weber, înghiţind mestecăturile rar şi apăsat, încât omuşorul îi juca în gât ca o păpuşă pe gumilastic.
Ţinea picioarele unul peste altul, ceea ce constituia o poziţie de odihnă cu totul în afară de afaceri şi de cereale, ceva în genul artiştilor pe o scenă de teatru, iar când vorbea ţuguia buzele pentru a nu lăsa să se vadă dinţii de aur.
Ii era teamă să puie mâna pe cel mai mic obiect, iar când trecea prin perdeaua de mărgele, se întorcea şi unea încet în urma lui cele două jumătăţi, pentru ca să nu se pro, ducă nici un clinchet.
În Ozy toate diformităţile se ascuţiră şi se curbară în poziţie de extremă atenţie. Cocoaşa îi ieşi parcă şi mai în afară, ca şi cum s-ar fi căznit şi dânsa să sesizeze cele mai mici vorbe ale Eddei şi să le întâmpine cu o secundă mai înainte.
Paul singur păşea pe covoare calm şi sigur de el. Avea gesturi pline în care nu era nimic de adăugat sau de scăzut şi când o cuprindea în braţe pe Edda, eram desigur mulţumiţi, la urma urmei, noi ceilalţi trei, că o face mai bine decât oricare din noi.
Cât mă priveşte pe mine, nu ştiu prea bine ce se petrecea în zilele acelea.
Într-una din aceste după-amiezi, stând înfundat în fotoliu îmi apăsai puternic capul de pluş. Ţepii mărunţi ai velurului îmi intrară în obraz, ceea ce îmi produse o durere destul de vie. Într-o secundă crescu în mine, ridiculă şi superbă, o imperioasă dorinţă de eroism, aşa cum numai într-o sâmbătă după-masă, în plictiseala unei muzici de gramofon, puteau ţâşni cele mai diverse şi mai absurde gânduri.
Îmi înfundai capul în pluş din ce în ce mai tare şi, pe măsură ce durerea mea devenea mai violentă, răbdarea de a o suporta se făcea mai tenace.
Poate că există şi altă foame şi altă sete în noi, decât cele organice, şi ceva în mine avea nevoie atunci să se potolească cu o durere simplă şi acută. Mai tare, tot mai tare îmi înfundam obrazul şi îl frecam de perii aspri, chinuindu-mă cu o suferinţă ce începea să mă sfâşie.
Deodată Edda rămase cu o placă de gramofon în mână, uitându-se stupefiată la mine. În jurul meu se făcu o tăcere care mă jenă peste măsură. Oare de la ce i-a venit? Întrebă Edda. Mă văzui şi eu în oglindă. Eram ridicul, perfect ridicul: pe obraz o pată violetă lăsa să mustească ici şi colo câte o picătură de sânge.
Cu ochii mari deschişi, cu obrazul sângerând, privindu-mă în oglindă, nu putui totuşi să mă împiedic să constat că semănăm alegoric cu coperta la modă a romanului popular, care îl reprezenta pe ţarul ruşilor însângerat şi cu mâna la falcă, în urma unui atentat.
Mai mult decât durerea obrazului, mă tortura acum destinul mizerabil al eroismului meu, care sfârşise prin a juca, în carne şi oase, un episod din curţii din Petrograd „.
Edda muie o batistă în alcool şi îmi şterse obrazul, închisei ochii de usturime. Pielea deveni în locul acela fierbinte, arzând ca para unei flăcări.
Scoborâi scările ameţit şi străzile avide mă primiră din nou în praful şi monotonia lor.
Vara umflase haotic parcul, copacii şi aerul, ca într-un desen de nebun.
Tot suflul ei fierbinte şi amplu crescuse monstruos în verdeaţă, gras şi debordant.
Parcul se revărsase ca o lavă; pietrele ardeau; mâinile îmi erau roşii şi grele.
În pustietatea moale şi caldă, îmi plimbam imaginea Eddei multiplicată câteodată în zeci de exemplare, în zece, o sută, o mie de Edde, unele lângă altele în căldura verii.
— Statuare, identice şi obsedante.
Era în toate acestea o disperare cruntă şi lucidă, răspândită în tot ce vedeam şi simţeam. Paralel cu viaţa mea elementară şi simplă, se desfăşurau în mine alte intimităţi.
— Calde, iubite şi secrete, ca o grozavă şi fantastică lepră interioară.
Compuneam detaliile scenelor imaginare cu cea mai migăloasă exactitudine. Mă vedeam în odăi de hotel, cu Edda întinsă lângă mine, în timp ce lumina asfinţitului intra pe fereastră prin perdelele groase, şi umbra lor fină se desena celulară pe obrazul ei adormit. Vedeam desenul covorului de lângă pat pe care erau pantofii ei şi poşeta întredeschisă pe masă, din care ieşea un colţ de batistă. Dulapul cu oglindă în care se reflecta jumătate din pat şi zugrăveala florilor pe pereţi.
Îmi rămânea din toate acestea un gust destul de amar.
Urmăream femei necunoscute în grădină, umblând după ele pas cu pas până se întorceau acasă la ele, unde rămâneam în faţa uşii închise, distrus, disperat.
Într-o seară condusei o femeie până în pragul locuinţei ei.
Casa avea o grădiniţă în faţă, iluminată slab de un bec electric.
Cu un elan brusc, nebănuit în mine, deschisei portiţa şi mă furişai după femeie în curte, între timp ea intră în casă fără să mă observe şi rămăsei singur în mijlocul aleei. O idee ciudată îmi trecu prin cap.
În mijlocul grădiniţei se afla un rond de flori, într-o clipă fui în mijlocul lui şi îngenunchind cu mâna la inimă, descoperit, luai o poziţie de rugă. Iată ce vroiam: să rămân aşa cât mai mult timp, imobil, împietrit în mijlocul rondului. De mult mă chinuia dorinţa aceasta de a comite un act absurd într-un loc cu totul străin şi acum acesta îmi venise spontan, fără efort, aproape ca o bucurie. Seara zumzăia caldă în jurul meu şi în primele clipe simţii o enormă recunoştinţă faţă de mine însumi pentru curajul de a fi luat această hotărâre.
Îmi propusei să stau în nemişcare completă chiar dacă nimeni nu m-ar fi gonit şi ar fi trebuit să rămân aşa până a doua zi dimineaţa, încet, încet picioarele şi mâinile mi se înţepeniră şi poziţia mea căpătă o coajă interioară de nesfârşit calm şi imobilitate.
Cât timp rămăsei astfel? Deodată auzii vociferări în casă şi lumina de-afară se stinse.
În întuneric simţii mai bine adierea vântului nopţii şi izolarea în care mă găseam, în grădina unei case străine.
Peste câteva minute lumina se aprinse iar şi apoi din nou se stinse. Cineva din casă o aprindea şi o stingea pentru a vedea ce efect are acest lucru asupra mea.
Continuai să rămân nemişcat, decis să înfrunt experienţe mai grave decât jocul cu lumina. Păstram mâna dusă la piept şi genunchiul în pământ.
Uşa se deschise şi cineva ieşi în grădiniţă, în timp ce o voce groasă din casă striga: „Lasă-1, lasă-1 în pace, se va duce singur”. Femeia pe care o urmărisem veni lângă mine. Era acum într-un halat de casă, cu părul despletit şi în papuci. Se uită în ochii mei şi timp de câteva secunde nu-mi zise nimic. Ramaserăm amândoi tăcuţi, într-un sfârşit îmi puse mâna pe umăr şi spuse blând „Hai. Acum s-a terminat”, ca şi cum ar fi vrut să mă facă să înţeleg că pricepuse gestul meu şi că rămăsese câtva timp tăcută tocmai pentru a-1 lăsa să se desăvârşească în felul lui.
Înţelegerea aceasta spontană mă dezarma. Mă ridicai şi îmi ştersei praful de pe pantaloni. „- Nu te dor picioarele? Mă întrebă dânsa. Eu n-aş putea să stau atât timp nemişcată.”. Vrui să spun ceva dar nu izbutii decât să murmur „Bună seara” şi plecai în grabă.
Toate disperările mele urlau din nou dureros în mine.
Eram un băiat înalt, slab, palid, cu gâtul subţire ieşind din gulerul prea larg al tunicei. Mâinile lungi atârnau dincolo de haină ca nişte animale proaspăt jupuite. Buzunarele plezneau de hârtii şi obiecte. Cu greu găseam în fundul lor batista pentru a-mi şterge ghetele de praf, când veneam în străzile din „centru”.
În jurul meu evoluau lucrurile simple şi elementare ale vieţii. Un porc se scărpina de gard şi mă opream minute întregi să-1 privesc. Nimic nu întrecea în perfecţiune hârşâitul perilor aspri pe lemn; găseam în el ceva imens de satisfăcător şi o liniştitoare asigurare că lumea continuă să existe.
S>*
Într-o stradă de periferie se găsea un atelier de sculptură populară, unde iarăşi stăteam în loc mult timp.
Erau în atelier mii de lucruri albe şi netede, în mijlocul juluiturilor bucălate ce cădeau din rândea şi umpleau odaia cu spuma lor rigidă, mirosind a răşină.
Bucata de lemn sub unealtă se făcea mai fină, mai palidă, iar vinişoarele ei apăreau limpezi şi bine scrise, ca sub o piele de femeie.
Alături, pe o masă zăceau bilele de lemn, bilele calme şi grele ce-mi umpleau mâna pe toată suprafaţa pielii, cu o greutate netedă, inefabilă.
Mai erau apoi piesele de şah parfumate a baiţ proaspăt şi peretele întreg acoperit cu flori şi îngeri.
Ieşeau astfel din materie câteodată nişte eczeme siiblime cu supuraţii dantelate, vopsite ori sculptate.
Iarna spuzeau din frig chiciuri de gheaţă, în strunguitele forme ale apei îngreuiate, iar vara ţâşneau florile în mii de explozii mărunte, cu petalizate flăcări roşii, albastre, portocalii.
În tot timpul anului maestrul sculptor, cu ochelarii lipsiţi de o sticlă, extrăgea din lemn rotogoale de fum şl săgeţi indiene, scoici şi ferigi, pene de păun şi urechi omeneşti.
În zadar urmăream munca înceată pentru a surprinde momentul când bucata de lemn zdrenţăroasă şi umedă expira într-un trandafir înlemnit.
În zadar încercam eu însumi să comit minunea pe-ndelete. Aveam desigur în mână bradul netuns, zburlit şi pietros şi iată că de sub rândea ieşea deodată ceva lunecos ca un leşin.
Poate că, în momentul când începeam să jeluiesc scândura, mt cuprindea un somn adânc şi puteri extraordinare creşteau atunci tentaculare din aer, intrând în lemn şi producând cataclismul.
Poate că toată lumea se oprea în acele momente şi nimeni nu ştia de timpul scurs, în somn profund sculptase desigur maestrul toţi crinii de pe pereţi şi toate viorile cu melci.
Când mă trezeam, scândura îmi arăta liniile vârstei ei, ca o palmă întinsă liniile soartei.
Ţineam în mână un obiect după altul şi diversitatea lor mă ameţea, în van luam o pilă în mână, lunecam încet degetele pe ea, o atingeam de obraz, o învârteam şi îi dam drumul să se rostogolească. În van. În van. Nu era nimic de înţeles.
În jurul meu materia dură şi imobilă mă înconjura din toate părţile -aici în formă de bile şi de sculpturi – în stradă în formă de copaci, de case, şi de pietre; imensă şi zadarnică, închizându-mă în ea din cap şi până în picioare, în orice sens mă gândeam, materia mă înconjura, începând de la hainele mele, până la izvoarele din păduri, trecând prin ziduri, prin copaci, prin pietre, prin sticle.
În fiecare colţişor lava materiei ieşise din pământ, încremenind în aerul gol, în formă de case cu ferestre, de copaci cu ramurile ce mereu se înălţau ca să înţepe vidul, de flori ce umpleau moale şi colorat mici volume curbe de spaţiu, de biserici crescute cu cupola din ce în ce mai sus până la crucea subţire din vârf unde materia îşi oprise scurgerea în înălţime, neputincioasă de a se sui rnai departe.
Pretutindeni ea infestase aerul, irupând în el, umplându-1 cu abcesele închistate ale pietrelor, cu scorburile rănite ale copacilor.
Umblam înnebunit de lucrurile pe care le vedeam şi de care eram sortit să nu pot scăpa.
Mi se întâmpla totuşi câteodată să găsesc câte un loc izolat unde să las în voie capul să se odihnească. Acolo pentru o clipă toate vertigiile tăceau şi mă simţeam mai bine.
Într-un rând găsii un asemenea refugiu în cel mal ciudat şi nebănuit loc din oraş.
Era într-adevăr atât de bizar, încât eu însumi nu mi-aş fi închipuit că ar putea constitui o singuratică şi admirabilă vizuină.
Cred că numai setea aceea arzătoare de a umple vidul zilelor, oricum şi oriunde, mă împinse la această nouă aventură.
Într-o zi trecând prin faţa varieteului din oraş îmi luai inima în dinţi şi intrai.
Era o după-amiază calmă şi luminoasă. Străbătui o curte murdară cu multe uşi închise.
— În fund găsii una deschisă.
— Ce ducea la o scară.
Rai în antret o femeie spăla rufe. Coridorul mirosea a leşie. Urcai treptele şi femeia nu-mi zise la început nimic, apoi când fui la jumătatea scărilor, întoarse capul după mine şi murmură mai mult pentru dânsa: „Aha! Ai venit!”, confundându-mă desigur cu o persoană cunoscută.
Când, mult timp după întâmplare, îmi reamintii de acest detaliu, vorbele femeii nu mi se părură chiar atât de simple: era poate în ele anunţul unei fatalităţi ce prezida la zbaterile mele şi care prin gura spălătoresei, îmi arăta că locurile aventurilor mele erau fixate dinainte şi că eram sortit să cad în ele ca în nişte curse bine întinse. „Aha! Ai venit, spunea vocea destinului, ai venit pentru că trebuia să vii, pentru că nu puteai să scapi.”.
Ajunsei într-un coridor lung, încălzit puternic de soarele ce intra prin toate ferestrele dinspre curte.
Uşile odăilor erau închise; nu se auzea nici un zgomot de nicăieri, într-un colţ un robinet de apă picura neîncetat. Era cald şi pustiu în coridor iar gura canalului aspira încet fiecare picătură de apă ca şi cum ar fi sorbit o băutură prea rece.
În fund, o uşă se deschidea spre un pod, unde găsii nişte rufe întinse pe frânghii. Străbătui podul şi ajunsei într-un mic hali cu odăiţe curate, proaspăt văruite, în fiecare din ele se găsea un cufăr şi o oglindă; erau desigur cabinele artiştilor de varieteu.
Într-o parte o scară ducea în jos şi pe-acolo scoborâi pe scena teatrului.
Mă trezi astfel, deodată, pe scena goală, în faţa sălii pustii. Paşii mei aveau o rezonanţă stranie. Toate scaunele şi mesele erau corect aranjate ca pentru reprezentaţie. Mă găseam în faţa lor singur pe scenă, în mijlocul unui decor teatral de pădure.
Vrui să deschid gura, simţind că trebuie să spun ceva cu voce tare, însă tăcerea mă înmărmuri.
Deodată văzui cuşca sufleurului. Mă aplecai şi mă uitai înăuntru.
În primele clipe nu distinsei nimic, dar încet, încet, descoperii subsolul scenei plin cu scaune stricate şi obiecte vechi de recuzită.
Cu mişcări foarte prudente mă bagi în cuşcă şi scoborâi dedesubt.
Pretutindeni praful se depusese în strat gros. Într-un colţ zăceau stele şi coroane de carton aurit, ce serviseră desigur pentru o feerie, în alt colţ un mobilier de stil rococo, o masă şi câteva scaune cu picioarele rupte, în mijloc, un jilţ solemn, ceva în genul unui tron regal.
Mă înfundai în el ostenit, în fine mă găseam într-un loc neutru, unde nimeni nu putea şti de mine. Îmi sprijinii mâinile pe braţele aurite ale jilţului şi mă lăsai legănat în voie de cea mai plăcută senzaţie de solitudine.
Întunericul în jurul meu se risipi puţin; lumina zilei venea murdară şi prăfuită prin câteva geamuri duble. Eram departe pe lume, departe de străzile calde şi exasperante, într-o celulă răcoroasă şi secretă, în fundul pământului. Tăcerea plutea în aer veche şi mucegăită.
Cine ar fi putut bănui unde mă aflu? Era locul cel mai insolit din oraş şi simţeam o bucurie calmă gândindu-mă că mă aflu acolo.
În jurul meu zăceau fotoliile strâmbe, grinzile prăfuite şi obiectele părăsite: era însuşi locul comun al tuturor visurilor mele.
Rămăsei astfel liniştit, într-o beatitudine desăvârşită câteva ceasuri.
Într-un sfârşit părăsii ascunzătoarea urmând acelaşi drum pe unde venisem. Lucru curios nu întâlnii nici de data asta pe nimeni.
Coridorul părea incendiat de flăcările soarelui ce apunea. Canalul continua să aspire apă cu sorbituri mici şi regulate.
În stradă avui o clipă impresia că nimic din toate acestea nu se petrecuseră. Pantalonii însă îmi erau plini de praf şi îi lăsai aşa, fără să-i şterg, ca o dovadă la îndemână a îndepărtatei şi admirabilei intimităţi pe care o părăsisem sub scenă.
În ziua următoare, la aceeaşi oră a după-amiezii mă cuprinse deodată nostalgia subsolului izolat.
Era aproape sigur că de data aceasta voi întâlni pe cineva, fie în coridor, fie în sală. Câtva timp încercai să rezist tentaţiei de a mă duce din nou acolo. Eram însă prea obosit, prea înfierbântat de căldura zilei pentru ca posibilitatea unui risc să mă înspăimânte. Orice s-ar fi întâmplat trebuia din nou să mă întorc sub scenă.
Intrai pe aceeaşi uşă din curte şi urcai aceeaşi scară. Coridorul era la fel de pustiu şi nimeni nu era nici în pod, nici jos în sală.
În câteva minute mă aflai din nou la locul meu, în jilţul teatral, în delicioasa mea singurătate. Inima îmi bătea cu putere; eram peste măsură de emoţionat de reuşita atât de extraordinară a escapadei mele.
Începui să mângâi extatic braţele fotoliului. Aş fi vrut ca situaţia în care mă aflam să mă pătrundă cât mai adânc, să cântărească în mine cât mai greu, să-mi parcurgă fiecare fibră a corpului pentru ca s-o simt verosimilă.
Rămăsei şi de data asta timp îndelungat şi plecai din nou fără să întâlnesc pe cineva.
Începui să vin regulat, în fiecare după-masă sub scenă.
Ca şi cum lucrul ar fi fast perfect normal, coridoarele erau întotdeauna goale. Cădeam în jilţ zdrobit de beatitudine. Venea prin ferestrele murdare aceeaşi lumină albastră şi răcoroasă de pivniţă. Domnea aceeaşi atmosferă secretă de solitudine desăvârşită, de care nu mă puteam sătura.
Excursiunile acestea zilnice în subsolul teatrului se isprăviră într-o după-masă tot atât de ciudat cum începuseră.
Când ieşii pe înserat din pod, în coridor o femeie lua apă de la robinet.
Trecui pe lângă ea încet, cu riscul de a fi întrebat ce căutam acolo. Ea îşi continuă însă ocupaţia, cu aerul acela indiferent şi defensiv pe care îl iau femeile când bănuiesc că un necunoscut vrea să le vorbească.
În capul scărilor mă oprii, dornic acum a intra în vorbă cu ea. Era, de o parte ezitarea mea şi, de alta certitudinea îmbufnată a femeii că îi voi vorbi. Susurul apei din robinet împărţea rece tăcerea în două domenii bine distincte.
Mă întorsei şi mă apropiai de ea. Îmi veni în minte s-o întreb dacă nu cunoaşte vreo persoană care să-mi pozeze ca model pentru nişte desene. Spusei cuvântul „persoană” cu un aer perfect degajat, pentru a nu se întrevedea în el vreo trivială dorinţă de a vedea pur şi simplu o femeie goală, ci numai preocuparea mea curat artistică şi abstractă de a desena.
Cu câteva zile mai înainte un student, pentru a mă epata desigur, îmi spusese că la Bucureşti chema acasă la el tinere fete sub pretextul de a le desena şi apoi se culca cu ele. Eram sigur că nimic din asta nu era adevărat şi simţeam, nu ştiu cum, în povestea studentului stângăcia unei întâmplări auzite de la altul şi repovestite pe cont propriu. Mie însă îmi rămăsese bine întipărită în minte şi acum se ivea un minunat prilej de a o întrebuinţa, în felul acesta întâmplarea unui îndepărtat necunoscut, după ce trecuse prin terenul infertil al altuia, devenise din nou destul de matură pentru a recădea în realitate.
Femeia nu înţelese, sau se făcea că nu înţelege, deşi mă căzneam să-i explic lucrul cât mai limpede.
În timp ce vorbeam o uşă se întredeschise şi veni o altă femeie.
Amândouă se sfătuiră pe şoptite.
— Ei bine, să-1 ducem atunci la Elvira, ea tot nu are nimic de făcut, spuse una. Mă conduseră spre o cămăruţă scundă şi întunecoasă, pe care n-o observasem, lângă pod. Înăuntru, în loc de fereastră, avea două spărturi în zid prin care intra un curent de aer rece. Era cabina cinematografică de unde se proiectau vara filmele în grădina varieteului. Se vedeau pe jos urmele piedestalului de ciment pe care stătuse aparatul.
Într-un colţ, o femeie bolnavă zăcea în pat acoperită până la gură, clănţănind din dinţi. Femeile celelalte plecară şi mă lăsară singur în mijlocul odăii.
Mă apropiai de pat. Bolnava scoase o mână de sub plapomă şi mi-o întinse. Era o mână lungă, fină, îngheţată, îi spusei în câteva cuvinte că fusese o confuzie, că am fost condus la ea din eroare. Bâigui câteva scuze, spunându-i vag despre ce era vorba: nişte desene pentru un concurs artistic.
Ea reţinu din tot ce spusei doar cuvântul „concurs” şi îmi răspunse cu voce stinsă: – „Bine. Bine. Îţi voi da concursul. Când mă voi face sănătoasă. Acum n-am nimic”.
Înţelesese că aveam nevoie de vreun ajutor bănesc. Renunţai la orice altă explicaţie şi rămăsei câteva clipe stânjenit, neştiind cum să-mi pregătesc plecarea.
În timpul acesta ea începu să se lamenteze cu un ton foarte natural, ca şi cum ar mai fi vrut să se scuze că nu-mi dă nimic.
— Vezi, am gheaţă pe burtă. Mi-e cald. Mi-e cald. Mi-e tare rău.” Plecai foarte mâhnit şi nu mai revenii niciodată în localul varieteului.
Toamna veni cu soarele ei roşu şi dimineţile ei aburite. Casele de mahala îngrămădite în lumină miroseau proaspăt a var. Erau zile spălăcite cu cerul înnourat ca a rufă murdară. Ploaia răpăia infinit în parcul pustiu. Perdele grele de apă se agitau prin alei ca într-o imensă sală goală. Clipoceam prin iarba udă şi apa îmi curgea şiroaie pe păr şi pe mâini.
În uliţele murdare de periferie, când ploaia înceta, uşile se deschideau şi casele aspirau aer. Erau interioare umile cu dulapurile lor strunguite, cu buchetele lor de flori artificiale aranjate pe comodă, cu statuetele lor de ghips bronzat şi fotografiile lor din America. Vieţi de care nu ştiam nimic, pierdute în încăperile puţin mucegăite ale camerelor cu plafonul jos, sublime în indiferenţa lor resemnată.
În casele acelea aş fi vrut să trăiesc, să mă pătrund de intimitatea lor, lăsând toate reveriile şi toate amărăciunile să se dizolve în atmosfera lor ca într-un acid puternic.
Ce n-aş fi dat să pot intra în cutare sau cutare odăi, păşind familiar şi trântindu-mă ostenit pe divanul vechi, între pernele de creton înflorat? Să capăt acolo altă intimitate interioară, să respir alt aer şi să devin eu însumi un altul. Întins pe divan să contemplu strada aceasta pe care mergeam, dinăuntrul casei, de după perdele (şi căutam să-mi imaginez cât mai exact aspectul străzii aşa cum se vedea de pe divan prin uşa deschisă), să pot găsi deodată în mine amintiri pe care nu le-am trăit, amintiri străine de viaţa pe care o purtam mereu şi mereu cu mine, amintiri aparţinând intimităţii statuetelor bronzate şi globului vechi de lampă cu fluturi albaştri şi violeţi.
Ce bine m-aş fi simţit în limita acelui decor ieftin şi indiferent, ce nu ştia nimic de mine.
În faţa mea uliţa murdară îşi întindea mereu pasta noroioasă. Erau case desfăşurate ca nişte evantaie, altele albe ca nişte blocuri de zahăr şi altele mici cu acoperişul tras peste ochi, strângând din maxilare ca nişte boxeuri. Întâlneam care cu fân, ori deodată, lucruri extraordinare: un om prin ploaie, ducând în spate un candelabru cu ornamente de cristal, o sticlărie care suna ca nişte clopoţei pe umerii omului, în timp ce picături grele de apă se scurgeau de pe toate faţetele strălucitoare, în ce consta oare, la urma urmii, gravitatea lumii?
Ploaia spăla în grădină florile şi plantele veştede. Toamna aprindea în ele incendii arămii, roşii şi vinete ca nişte flăcări ce strălucesc mai tare înainte de a se stinge, în piaţă, apa şi noroiul curgeau despletite din mormane enorme de zarzavat. In tăietura sfeclelor apărea deodată sângele roşu şi întunecat al pământului. Mai încolo zăceau cartofii buni şi blânzi, lângă grămezile de capete tăiate ale verzelor înfoiate. Într-un colţ se ridica mormanul de exasperată frumuseţe a bostanilor umflaţi şi hidoşi, plesnind din toată coaja lor întinsă, de plenitudinea soarelui băut o vară întreagă.
În mijlocul cerului, norii se grupau şi apoi se resfirau lăsând între ei spaţii rare, ca nişte coridoare pierdute Ia nesfârşit şi altă dată goluri imense, ce arătau mai bine decât orice vidul sfâşietor care plutea mereu deasupra oraşului.
Ploaia cădea atunci de departe şi dintr-un cer ce nu mai avea limită, îmi plăcea culoarea schimbată a lemnelor ude şi grilajele ruginite pline de apă, în faţa grădiniţelor domestice şi cuminţi, prin care vântul trecea amestecat cu şuvoaie ca o imensă coamă de cal.
Câteodată vroiam să fiu câine, să privesc lumea aceea udă din perspectiva oblică a animalelor, de jos în sus întorcând capul. Să merg mai aproape de pământ, cu privirile fixate în el, legat strâns de culoarea vânătă a noroiului.
Dorinţa aceasta, ce zăcea de mult în mine, se rostogoli frenetic în ziua aceea de toamnă pe maidan.
În acea zi, ajunsesem cu umbletul până la marginea oraşului, în câmpul târgului de vite.
În faţa mea se întindea maidanul muiat de ploaie ca o imensă baltă de noroi. Bălegarul exala un miros acid de urină. Soarele apunea deasupra într-un decor zdrenţuit de aur şi purpură, în faţa mea se întindea până departe noroiul cald şi moale. Ce alta putea să-mi scalde inima de bucurie, decât masa aceasta curată şi sublimă de murdărie?
Întâi ezitai, în mine mai luptau cu forţe de gladiatori muribunzi ultimele urme de educaţie, într-o clipă ele se scufundară însă într-o noapte neagră, opacă şi nu mai ştiui nimic despre mine.
Intrai în noroi mai întâi cu un picior, apoi cu celălalt. Ghetele mele alunecară plăcut în aluatul elastic şi lipicios. Eram acum crescut din noroi, una cu dânsul, ca ţâşnit din pământ.
Era sigur acum că şi arborii nu erau alta decât noroi închegat, ieşit din scoarţa pământului. Culoarea lor o spunea îndeajuns. Şi numai arborii? Dar casele, dar oamenii? Mai ales oamenii. Toţi oamenii. Nu era vorba, bineînţeles de nici o legendă stupidă „din pământ ai ieşit şi în pământ te vei întoarce”. Asta era prea vag, prea abstract, prea inconsistent în fata maidanului cu noroi. Oamenii şi lucrurile ţâşniseră din chiar această baligă şi urină în care eu îmi înfundam nişte ghete foarte concrete.
În zadar oamenii se înveliseră în alba lor piele mătăsoasă şi se îmbrăcaseră în haine de stofă, în zadar, în zadar. În ei zăcea implacabil, imperios şi elementar noroiul; noroiul cald, gras şi puturos. Plictiseala şi stupiditatea cu care îşi umpleau viaţa arătau şi ele îndeajuns aceasta.
Eu însumi eram o creaţie specială a noroiului, un misionar trimis de el în această lume. Simţeam bine în acele clipe cum amintirea lui îmi revine şi îmi adusei aminte de nopţile mele de zvârcoliri şi întunecimi fierbinţi, când noroiul meu esenţial lua avânturi inutile şi se căznea să iasă la suprafaţă, închideam atunci ochii şi el continua să fiarbă în obscuritate cu bolborosiri neînţelese.
În jurul meu se întindea maidanul plin de noroi. Aceasta era carnea mea autentică, jupuită de haine, jupuită de piele, jupuită de muşchi, jupuită până la noroi.
Umezeala lui elastică şi mirosul lui crud mă primeau până în adâncuri pentru că le aparţineam până în adâncime. Câteva aparenţe, pur accidentale, ca, de pildă, cele câteva gesturi ce eram capabil să le fac, părul de pe cap fin şi subţire, ori ochii sticloşi şi umectaţi, mă despărţeau de imobilitatea şi străvechea lui murdărie. Era puţin, prea puţin în faţa imensei majestăţi a tinei.
Umblai în toate sensurile. Picioarele mi se înfundară până la glezne. Ploua încet şi departe soarele se culca în dosul cortinei de nori sângeroşi şi purulenţi.
Deodată mă aplecai şi băgai mâinile în bălegar. De ce nu? De ce nu? Îmi venea să urlu.
Pasta era călduţă şi blândă; mâinile mele umblau prin ea fără greutate. Când strângeam pumnul, noroiul ieşea printre degete în frumoase felii negre şi lucioase.
Ce făcuseră mâinile mele până atunci? Unde îşi pierduseră vremea? Umblam cu ele încoace şi încolo, în voia inimii. Ce fuseseră ele până atunci decât nişte sărmane păsări prizoniere, legate cu un lanţ grozav de piele şi muşchi de umeri? Sărmane păsări menite să zboare în câteva gesturi stupide de bună-cuviinţă, învăţate şi repetate ca nişte lucruri de seamă.
Încet, încet, ele se sălbăticiră din nou şi se bucurară de vechea lor libertate. Acum îşi rostogoleau capul în băligar, gungureau ca nişte porumbei, băteau din aripi, fericite. Fericite.
Începui de bucurie a le agita deasupra capului, făcându-le să zboare. Picături mari de noroi îmi cădeau pe faţă şi pe haine.
Pentru ce le-aş fi şters? Pentru ce? Era numai un început; nici o consecinţă gravă nu urmă faptei mele, nici o tremurare a cerului, nici un zguduit al pământului, îmi trecui imediat peste obraz o mână plină cu murdărie. O imensă veselie mă cuprinse, de mult nu mai fusesem atât de bine dispus, îmi dusei amândouă mâinile la obraz şi pe gât, apoi mă frecai cu ele pe păr.
Ploaia începu să cadă deodată mai fină şi mai deasă. Soarele tot mai ilumina maidanul ca un imens lampadar, în fundul unei săli de marmură cenuşie. Ploua în lumina soarelui, o ploaie de aur, mirosind a rufe spălate.
Maidanul era pustiu. Ici-colo zăcea o grămadă de strujeni uscaţi din care mâncaseră vitele. Luai unul şi îl desfăcui cu multă atenţie. Dârdâiam de frig şi cu mâinile pline de noroi direticam greu foile de porumb. Lucrul însă mă interesa. Erau foarte multe de văzut într-un strujan uscat. Departe pe maidan se zărea o cocioabă acoperită eu stuf. Alergai până acolo şi intrai sub streaşină. Acoperişul era atât de jos încât mă loveam de el cu capul. Pământul lângă perete era perfect uscat. Mă întinsei pe jos. Îmi răzimai capul de nişte saci vechi şi, picior peste picior, puteam acum să mă dedau în voie analizei minuţioase a strujanului.
Eram fericit că pot să mă ocup de această pasionantă cercetare. Canalele şi scobiturile strujanului mă umplură de entuziasm, îl desfăcui cu dinţii şi găsii înăuntru un puf moale şi dulceag. Căptuşeala aceasta era minunată pentru un strujan; dacă oamenii ar fi avut şi ei arterele căptuşite cu puf moale desigur că întunericul din ei ar fi fost mai dulce, mai uşor de suportat.
Mă uitam la strujan şi în mine tăcerea râdea calm, ca şi cum în interior cineva făcea mereu clăbuci de săpun.
Ploua cu soare şi departe în ceaţă oraşul fumega ca o grămadă de gunoaie. Câteva acoperişuri şi turle de biserici străluceau straniu în crepusculul acesta umed. Eram atât de fericit încât nu ştiam ce acţiune absurdă să emit mai întâi: să analizez strujanul, să-mi întind oasele ori să privesc oraşul îndepărtat.
Ceva mai încolo de picioarele mele, acolo unde începea noroiul, o broscuţă făcu deodată câteva salturi, întâi se apropie de mine dar se răzgândi îndată şi o porni spre maidan. „Adio, broscuţă! Strigai în urma ei, Adio! Inima mi se sfâşie că mă părăseşte atât de repede. Adio, frumoaso! Începui să improvizez o lungă tiradă la adresa broscuţei şi când isprăvii de vorbit aruncai după dânsa strujeanul, poate o voi nimeri.
Într-un sfârşit, privind mereu grinzile deasupra mea, închisei obosit ochii şi adormii.
Mă cuprinse un somn adânc până în măduva oaselor.
Visai că mă găseam pe străzile unui oraş plin de praf, cu mult soare şi cu casele albe; poate un oraş oriental. Mergeam alături de o femeie în negru, cu voaluri mari de doliu. Ciudat însă, femeia n-avea cap. Voalurile erau foarte bine aranjate unde trebuia să fie capul, dar în locul lui nu era decât o gaură beantă, o sferă goală până la ceafă.
Eram amândoi foarte grăbiţi şi unul lângă altul urmăream o căruţă cu cruci sanitare, în care se afla cadavrul soţului doamnei în negru.
Înţelesei că eram în timpul războiului, într-adevăr, în curând ajunserăm la o gară şi coborârăm scările până într-un subsol iluminat slab de electricitate. Tocmai sosise un convoi de răniţi şi infirmierele forfoteau agitate pe peron, cu paneraşe de cireşi şi covrigi pe care le împărţeau invalizilor din tren.
Deodată scoborî dintr-un compartiment de clasa I un domn gras, bine îmbrăcat, cu semnul unei decoraţii la butonieră.
Purta monoclu şi ghetre albe. Chelia era ascunsă sub câteva fire de păr argintiu, în braţe ţinea un căţel alb pechinez, cu ochii ca două bile de agată plutind în untdelemn.
Câteva clipe el umblă încolo şi încoace pe peron căutând ceva. În fine găsi; era vânzătoarea de flori. Alese din coş câteva bucheţele de garoafe roşii şi le plăti, scoţând banii dintr-un elegant portmoneu suplu cu monogramă da argint.
Apoi, se urcă din nou în vagon şi prin geam văzui cum instalase căţeluşul pe măsuţa de lângă fereastră şi îi dădea, rând pe rând, să mănânce garoafele roşii, pe care animalul le înghiţea cu vădită poftă.
Un tremur cumplit mă trezi.
Ploua foarte tare acum. Picăturile răpăiau chiar lângă mine şi trebuii să mă strâng lângă perete. Cerul se făcuse negru şi în depărtare nu se mai vedea oraşul.
Îmi era frig şi totuşi obrajii îmi ardeau. Simţeam bine fierbinţeala lor sub crusta noroiului ce se închegase. Vrui să mă ridic şi un curent electric mă străfulgera prin picioare. Erau cu totul amorţite şi trebuia să le desfac încet, unul după altul. Ciorapii erau reci şi umezi.
Mă gândii să mă adăpostesc în cocioabă. Uşa era însă închisă şi, drept geam, căsuţa n-avea decât o deschizătură bătută cu scânduri. Vântul răvăşea ploaia în toate părţile şi nu mă puteam feri de ea nicăieri.
Începu să se lase seara, în foarte puţin timp maidanul se scufundă în întuneric. Chiar la capătul lui, acolo pe unde venisem, o cârciumă îşi aprinse luminile.
Într-o clipă fui acolo; aş fi vrut să intru, să beau ceva, să stau la căldură în mijlocul oamenilor şi a putorii de alcool. Scotocii prin buzunare şi nu găsii nici un ban. În faţa cârciumii ploaia cădea voios printr-o perdea de fum şi aburi, ce duhnea dinăuntru.
Trebuia să mă hotărăsc la ceva, să plec de pildă acasă. Dar cum?
În halul de murdărie în care mă găseam nu se putea. Şi nici să renunţ la murdărie nu vroiam.
În suflet îmi coborî o amărăciune nespusă, aşa cum poate să aibă cineva când vede că înaintea lui nu mai are absolut nimic de făcut, nimic de împlinit.
Începui să alerg pe străzi prin întuneric, sărind peste băltoace şi intrând până la genunchi în unele din ele.
În mine disperarea crescu o clipă ca şi cum aş fi trebuit să urlu şi să mă lovesc cu capul de copaci. Imediat însă toată tristeţea se închirci într-un gând liniştit şi blând. Ştiam acum ce trebuia să fac: de vreme ce nimic nu mai putea continua, nu-mi rămânea decât să isprăvesc cu toate. Ce lăsam în urmă? O lume umedă, urâtă, în care ploua încet.
— Întâmplări în irealitatea imediată
Intrai în casă prin uşa din dos. Mă furişai prin odăi evitând să mă privesc în oglinzi. Căutam ceva eficace şi rapid care să răstoarne dintr-o dată în întuneric, tot ce vedeam şi simţeam, aşa cum se deşartă o căruţă cu pietre când îi scoţi scândura de la fund.
Începui să răscolesc prin sertare, în căutarea unei otrăvi violente, în timp ce scotoceam nici un gând nu-mi venea în cap; trebuia să termin şi cât mai repede. Era ca şi cum aş fi avut de isprăvit o treabă ca oricare alta.
Găsii tot felul de obiecte ce nu-mi puteau servi la nimic: nasturi, sfori, aţe colorate, cărţulii, mirosind puternic a naftalină. Atâtea şi atâtea lucruri ce nu puteau provoca moartea unui om. Iată ce conţinea lumea în momentele cele mai tragice: nasturi, aţe şi sfori.
În fundul unui sertar, dădui peste o cutie cu tablete albe. Putea să fie o otravă, după cum putea să fie un inofensiv medicament, îmi veni în minte însă că, în orice caz, luate în cantitate mare ele trebuiau să fie otrăvitoare.
Pusei una pe limbă, în gură se răspândi un gust puţin sărat şi fad. O zdrobii între dinţi şi praful ei îmi absorbi toată saliva. Gura îmi deveni uscată.
Erau multe tablete în cutie, peste treizeci. Mă dusei la robinetul din curte, şi încet, cu răbdare mă pusei să le înghit.
Pentru fiecare tabletă luam câte o gură de apă şi îmi trebui mult timp ca să isprăvesc cutia. Ultimele nu mai alunecau în jos ca şi cum gâtul s-ar fi umflat.
În curte era întuneric desăvârşit. Mă aşezai pe o scară şi începui să aştept, în stomac se porni o fierbere cumplită, dar încolo mă simţeam bine şi clipocitul ploii mi se părea acum nespus de intim. Părea că înţelege starea mea şi mă pătrunde adânc ca să-mi facă bine.
Curtea deveni un fel de salon şi mă simţeam în el uşor, tot mai uşor. Toate lucrurile făceau eforturi disperate să nu se înece în obscuritate. Deodată îmi dădui seama că transpir cumplit. Băgai mâna în cămaşă şi c scosei udă. În jurul meu golul creştea vertiginos. Când mă trântii în casă pe pat, sudoarea mă scălda din cap până în picioare.
Era un cap frumos, extraordinar de frumos.
Cam de trei ori mai mare decât un cap omenesc, învârtindu-se încet pe o axă de alamă ce-1 străbătea din creştet prin gât.
Întâi vedeam din el numai ceafa. Ce materie putea să fie? Avea un lustru şters de faianţă veche, cu nuanţe de fildeş. Toată suprafaţa era imprimată cu desene mici albastre, un fel de filigrane ce se repetau geometric, ca desenul unui linoleum. Păreau de departe un scris mărunt şi fin pe o hârtie ivorină; neînchipuit de frumos.
Îndată ce capul începea să se mişte, învârtindu-se pe axă, un vertigiu adânc mă cuprindea. Ştiam că peste câteva secunde va apare faţa craniului – înspăimântătorul, teribilul obraz.
Era un obraz de altfel bine format, cu toate reliefurile omeneşti normale: ochii înfundaţi, bărbia foarte proeminentă şi câte un triunghi excavat sub pomeţi, ca la un om slab.
Pielea era însă fantastică: formată din lame fine de carne subţire, unele lângă altele, ca foiţele cafenii de pe dosul ciupercilor.
Erau atât de multe foiţe şi atât de strânse, încât dacă priveai capul închizând puţin pleoapele, nimic anormal nu şi se părea şi liniuţele minuscule semănau cu umbrele haşurate ale unei gravuri în cupru.
Vara câteodată, privind castanii de departe, încărcaţi de frunze, aspectul lor era acela al unor capete enorme înfipte pe trunchiuri, cu obrajii scobiţi în adânc, aşa ca lamele capului meu.
Când vântul sufla prin frunze, obrazul acesta se unduia ca valurile unui lan de grâu.
În acelaşi fel fremăta capul, când se clătina piedestalul.
Pentru a şti că obrazul era făcut din foiţe era suficient să înfund puţin de tot degetul în carne. Degetul intra fără rezistenţă, ca într-o pastă umedă şi moale. Când îl scoteam, foiţele reveneau la loc şi nu se vedea nici o urmă.
În copilărie odată, asistasem la deshumarea şi reînhumarea unui cadavru.
Era al unei fete ce murise tânără şi fusese îngropată în voaluri de mireasă.
Corsajul de mătase se desfăcuse în fâşii lungi şi murdare şi pe alocuri urmele de broderie se amestecau cu ţărâna. Faţa părea însă intactă şi îşi păstrase aproape toate trăsăturile. Culoarea ei era vânătă, încât capul părea modelat din mucava muiată în apă.
Când sicriul fu scos afară, cineva trecu mâna peste obrazul moartei. Atunci avurăm toţi cei ce priveam, ce teribilă surpriză: ceea ce crezusem că este obrazul bine păstrat, nu era decât un strat gros de mucegai, cam de vreo două degete. Mucegaiul înlocuise în toată adâncimea pielii obrazul de carne, păstrându-i intacte toate formele. Dedesubt era scheletul gol.
Aşa era şi capul meu, cu singura deosebire că în loc de mucegai era acoperit cu foiţe de carne. Cu degetul însă, ajungeam printre ele până la os.
Capul, deşi hidos, era un refugiu sigur împotriva aerului.
Pentru ce împotriva aerului? În odaie aerul era veşnic în mişcare, vâscos, greu, curgător, încercând să se închege în stalactite negre şi urâte.
— ' i ' *>$8Li$$fSlli în aerul acesta apăru capul pentru întâia oară şi de jur împrejur se făcu un gol ca o aureolă ce creştea mereu.
Eram atât de mulţumit şi bucuros de apariţia lui, încât îmi veni să râd. Cum^puteam oare râde însă în pat noaptea în întuneric?
Începui să iubesc capul cu nesaţ. Era lucrul cel mal de preţ şi mai intim pe care îl posedam. El venea din lumea întunericului de unde pătrundea până la mine doar un zumzet mărunt, ca o fierbere continuă în craniu. Ce alte lucruri se mai găseau acolo? Deschideam mari ochii şi scrutam în van obscuritatea, în afară de capul ivoriu nu mai venea nimic.
Mă întrebai cu oarecare teamă dacă acest cap nu va deveni în viaţa mea centrul tuturor preocupărilor, înlocuindu-le pe toate, pe rând, încât la urmă să rămân numai cu întunericul şi cu dânsul. Viaţa căpăta parcă atunci un sens precis, adevărat. Pentru moment, el crescuse în aer ca un fruct plin, ajuns la maturitate.
Capul era odihna şi beatitudinea mea, a mea personală. Poate că dacă ar fi aparţinut lumii întregi s-ar fi întâmplat o cumplită catastrofă. Un singur moment de fericire deplină ar fi fost capabil să încremenească lumea pe veci.
Împotriva „capului” lupta mereu, din ce în ce mai neputincioasă, curgerea sleioasă a aerului.
Câteodată, lângă el, apărea tatăl meu, dar vag şi indirect, ca o masă de aburi alburii. Ştiam că îmi va pune mâna pe frunte; mâna era rece. Încercam să explic lupta dintre cap şi aer, în timp ce simţeam cum tatăl meu îmi desface cămaşa şi îmi alunecă la subsioara termometrul, ca o şopârlă subţire de sticlă.
În jurul capului se pornea o mişcare enervantă ca o fâlfâire de steag.
Imposibil de oprit; drapelul flutura mereu.
Îmi amintii de ziua aceea când la ora ceaiului, sus în etajul Weber, Paul lăsase să atârne mâna în jos, de-a lungul scaunului şi Edda, de pe pat, ridicând puţin pantoful, începuse să-i zgândăre palma în glumă. Gestul acesta căpătase cu timpul o virulenţă neobişnuită. Când îmi aminteam de el pantoful începea să zgârie frenetic mâna lui Paul, până ce se forma o mică rană, apoi o gaură în carne. Pantoful nu se oprea o clipă din mecanismul lui agasant: scobea mereu şi mereu palma găurită, apoi braţul întreg, şi mai apoi, tot corpul.
Aşa se porni în odaie şi mişcarea drapelului. Ea risca acum să găurească totul, să mă devore, poate.
Ţipai disperat, ud de sudoare.
— Cât? Întrebă o voce din umbră.
— 39, răspunse tatăl meu şi plecă lăsându-mă pradă vijeliilor ce creşteau.
Convalescenţa se anunţă într>9”aimineaţă ca o extremă fragilitate a luminii, în odaia în care dormeam, ea venea printr-un geam ripsat, fixat în tavan. Volumul odăii pierdu straniu din densitate. Claritatea lucrurilor cântărea mai uşor şi oricât de adânc aş fi respirat, rămânea în piept un gol amplu, ca o dispariţie a unei importante cantităţi din mine însumi.
În cearceafurile calde, firimiturile îmi alunecau pe sub pulpe. Piciorul căuta fierul patului şi fierul îl străpungea cu un cuţit de răceală.
Încercai să mă dau jos. Totul era aşa cum bănuiam: aerul prea inconsistent nu putea să mă susţină. Păşeam în el dezlânat ca şi cum aş fi străbătut un râu vaporos şi călduţ.
Mă aşezai pe un scaun, sub geamul din plafon, în jurul meu lumina gonea exactitatea lucrurilor ca şi cum le-ar fi spălat mult de tot pentru a lua lustrul de pe ele.
Patul, în colţul lui, zăcea scufundat în întuneric. Cum de izbutisem în obscuritatea aceea să disting pe perete, în timpul febrei, fiecare grăunte de var?
Începui încet să mă îmbrac; hainele cântăreau şi ele mai uşor ca de obicei, îmi atârnau pe trup ca nişte bucăţi de sugativă şi miroseau leşios de la fierul de călcat.
Plutind prin ape din ce în ce mai rare, ieşii în stradă. Soarele mă ameţi îndată. Pete imense de străluciri galbene şi verzui acopereau în parte casele şi trecătorii. Strada însăşi părea slabă şi proaspătă ca şi cum ar fi ieşit şi dânsa din febra unei boli grave.
Caii de la trăsuri, cenuşii şi deşălaţi, umblau anormal. Acum păşeau încet de tot, greoi şi împleticiţi.
— Acum, o luau la goană, respirând puternic pe nări pentru a nu cădea prea slăbiţi în mijlocul asfaltului.
Coridorul lung de case se clătina uşor în bătaia vântului. Venea de departe mirosul tare al toamnei. „O frumoasă zi de toamnă!” îmi spusei. „O splendidă zi de toamnă!”.
Mă plimbam foarte încet de-a lungul caselor prăfuite, în vitrina unei librării zării o jucărie mecanică agitându-se.
Era un mic clovn roşu şi albastru care bătea din două minuscule talgere de alamă. Stătea bine închis în camera aceasta a lui, în Vitrină, printre cărţi, mingi şi călimări şi bătea din talgere nepăsător, cu voioşie.
Îmi veniră lacrimile în ochi de înduioşare. Era atât de curat, atât de răcoare şi atât de frumos în colţul acela din vitrină!
Într-adevăr, un loc ideal în lumea asta unde să stai liniştit şi să baţi din talgere, îmbrăcat în frumoase haine colorate.
Iată ceva ce după atâta febră, era simplu şi limpede, în vitrină, lumina toamnei cădea mai intimă, mai plăcută. Ce bine ar fi fost să înlocuiesc eu paiaţa cea mică şi veselă! Între cărţi şi mingi, înconjurat de obiecte curate, aşezate corect pe o coală de hârtie albastră. Pac! Pac! Pac! Ce bine, ce bine e-n vitrină! Pac! Pac! Pac! Roşu, verde, albastru; mingi, cărţi şi vopsele. Pac! Pac! Pac! Ce frumoasă zi de toamnă!
Încet însă, pe nesimţite, mişcarea paiaţei începu a se domoli. Mai întâi talgerele nu se mai atinseră, apoi deodată paiaţa rămase cu braţele încremenite în aer.
Îmi dădui seama aproape cu groază că paiaţa se oprise din joc. Ceva în mine înlemni dureros. Un moment frumos şi vesel îngheţase în aer.
Părăsii repede vitrina şi o luai spre o mică grădină publică din centrul oraşului.
Castanii îşi lepădaseră foile îngălbenite. Restaurantul vechi de scânduri era închis şi în faţa lui zăceau în dezordine o mulţime de bănci stricate.
Mă înfundai într-o bancă, scobită nu ştiu cum în aşa fel încât mă trezii aproape întins pe spate cu privirile în cer. Soarele trimetea printre crengi o lumină îmbucătăţită, plină de cristale.
Câtva timp statui astfel cu privirile pierdute în înălţime, slăbit, nespus de slăbit.
Deodată se aşeză lângă mine un băiat voinic, cu' mânecile cămeşii suflecate, cu gâtul roşu şi puternic, cu mâinile mari şi murdare. Se scarpină câteva clipe în cap cu toate cele zece degete, apoi scoase din buzunarul pantalonilor o carte şi începu să citească.
Ţinea foile strânse în palmă ca să nu Ie răsfoiască vântul şi citea bolborosind tare; din când în când îşi trecea mâna prin păr ca pentru a înţelege mai bine.
Tuşii semnificativ şi îl interpelai: „Ce citeşti?” îl întrebai eu, răsturnat pe bancă, cu ochii în ramurile copacilor.
Băiatul îmi puse cartea în mână ca unui orb. Era o poveste lungă în versuri despre haiduci, o carte sleioasă, plină de pete de grăsime şi murdărie; se vedea bine că trecuse prin multe mâini, în timp ce mă uitam în ea, el se ridică în picioare şi rămase în faţa mea puternic, sigur de dânsul, cu mânecile răsucite şi cu gâtul dezgolit.
Ceva tot atât de plăcut şi de calm ca a bate din talgere într-o vitrină.
— Şi. Nu te doare capul când citeşti? Întrebai dându-i înapoi cartea.
Părea că nu înţelege.
— Pentru ce să mă doară? Nu mă doare de loc, zise el şi se aşeză din nou pe bancă să citească mai departe.
Exista aşadar o categorie de lucruri în lume din care eram menit să nu fac niciodată parte, paiaţe nepăsătoare şi mecanice, băieţi voinici pe care nu-i doare niciodată capul, în jurul meu, printre copaci, în lumina soarelui, curgea un curent vioi şi amplu, plin de viaţă şi de puritate. Eu eram menit să rămân veşnic în marginea lui îmbâcsit de întuneric şi de slăbiciuni de leşin.
Întinsei picioarele pe bancă şi rezemându-mă cu spatele de un copac găsii o poziţie foarte comodă, în definitiv, ce mă împiedeca să fiu şi eu puternic şi nepăsător? Să simt în mine circulând o sevă viguroasă şi proaspătă, cum circula prin miile de ramuri şi de frunze ale copacului, să stau vertical şi fără înţeles în lumina soarelui, drept, sobru, cu o viaţă sigură şi bine definită, închisă în mine ca într-o capcană.
Pentru aceasta trebuia poate mai întâi să încerc a respira mai adânc şi mai rar: respiram prost, întotdeauna pieptul meu era prea plin ori prea gol. Începui dar să inspir aerul cu încredere. Peste câteva minute mă simţii mai bine. Un fluid slab de perfecţiune, dar care simţeam că se umflă în fiecare clipă începu să-mi curgă prin vine. Zgomotul străzii îmi reaminti de departe oraşul, dar acum oraşul se învârtea foarte lent în jurul meu ca o placă de gramofon. Devenisem ceva ca de pildă centrul şi axa lumii. Esenţialul era să nu-mi pierd echilibrul.
Într-un circ odată, dimineaţa, când artiştii făceau repetiţie, asistai la o scenă care îmi revenea acum în minte. Un amator din public, un simplu spectator fără nici o pregătire, se urcă, fără să clipească, cu mult curaj, pe piramida de scaune şi mese pe care se urcase puţin mai înainte acrobatul circului. Cu toţii admiram preciziunea cu care escalada periculoasa construcţie iar frenezia de a fi reuşit să învingă cele dintâi obstacole îmbăta pe amator cu un fel de ştiinţă a echilibrului, plină de inconştienţă, care îl făcea să puie mâna exact pe locul care trebuia, să întindă piciorul cu precizie şi să găsească într-însul greutatea minimă cu care să abordeze, o nouă treaptă în înălţime. Zăpăcit şi fericit de siguranţa gesturilor sale, ajunse în câteva secunde în vârf. Aici însă se petrecu cu el ceva cu totul deosebit: îşi dete seama într-o clipă de fragilitatea punctului de sprijin unde se afla, precum şi de extraordinara sa îndrăzneală. Clănţănind din dinţi ceru cu voce stinsă o scară şi recomandă de nenumărate ori celor de jos s-o ţină bine şi să n-o mişte. Curajosul amator scoborî cu infinite precauţiuni, treaptă cu treaptă, transpirat din cap până-n picioare, uluit şi enervat de ideea ce-o avusese să se urce.
Poziţia mea acum în grădină era în vârful piramidei şubrede. Simţeam bine circulând în mine o sevă nouă şi puternică, dar trebuia să mă silesc să nu cad din înălţimea admirabilei mele certitudini.
Îmi trecu prin cap că aşa ar trebui s-o văd pe Edda, calm, sigur de mine, plin de lumină; nu mai fusesem pe-acolo de mult. Vroiam ca o dată cel puţin să mă prezint în faţa cuiva întreg şi neclintit.
Tăcut şi superb ca un copac. Asta era – ca un copac, îmi umplui pieptul cu aer şi întinzându-mă acum bine pe spate, adresai un cald salut de camaraderie crengilor de deasupra mea. Era ceva aspru şi simplu în copac, ce se înrudea minunat cu noile mele forţe. Mângâiai trunchiul aşa ca şi cum aş fi bătut pe umăr un prieten. „Camarade copac!” Cu cât priveam mai atent coroana infinit răspândită a ramurilor, cu atât simţeam mai bine cum în mine carnea se divide şi prin golurile ei începe să circule aerul viu de-afară. Sângele se urca în vine majestuos şi plin de sevă, înspumat de clocotul vieţii simple.
Mă ridicai în picioare. O clipă genunchii se îndoiră nesiguri ca şi cum ar fi vrut să compare printr-o singură ezitare toată forţa şi slăbiciunea mea. Cu paşi mari, o luai spre casa Eddei.
Uşa grea de lemn ce dădea spre terasă era închisă. Imobilitatea ei mă zăpăci puţin. Toate gândurile îmi zburară până la unul.
Pusei mâna pe clanţă şi apăsai. „Curaj, îmi spusei, dar mă oprii să rectific. Curaj? Numai oamenii timizi au nevoie de curaj pentru ca să facă ceva; cei normali, cei puternici n-au nici curaj, nici laşitate, ei deschid uşile simplu, aşa.” întunericul răcoros al primei odăi mă cuprinse cu un aer plin de calm şi de bucurie, ca şi cum m-ar fi aşteptat de mult.
De data asta perdeaua de mărgele unindu-se în urma mea avu un clinchet bizar, care făcu să mi se pară că sunt singur, într-o casă pustie, la marginea lumii. Era oare aceasta senzaţia de extrem echilibru, în vârful piramidei de scaune?
Bătui violent la uşa Eddei.
Îmi răspunse speriată să intru. Pentru ce păşeam atât de încet?
„Păşisem încet?” Mi se părea totuşi că prezenţa unei persoane ca mine, sau mai bine zis a unui copac trebuia să se simtă de departe.
În odaie însă nu se stârni nici o mirare, nici o înfrigurare, nici cea mai mică emoţie.
Câteva secunde gândurile mă precedară în mod ideal, cu o mare perfecţiune şi sobrietate de gesturi. Mă văzui înaintând foarte sigur şi, cu o mişcare degajată, aşezându-mă la picioarele Eddei pe patul unde stătea întinsă. Persoana mea adevărată rămase însă în urma acestor frumoase proiecte ca o remorcă netrebnică şi stricată.
Edda mă invită să stau jos şi mă aşezai pe un scaun la o mare distanţă de ea.
Pendula bătea între noi un tic-tac agasant şi foarte sonor. Curios lucru: tic-tacul creştea şi descreştea ca fluxul şi refluxul mării, mergând în val spre Edda până ce aproape nu-1 mai auzeam şi revenind apoi umflat spre mine, violent de-mi spărgea urechile.
— Edda, începui să vorbesc, întrerupând tăcerea, dă-mi voie să-ţi spun ceva foarte simplu.
Edda nu răspunse.
— Edda, ştii tu ce sunt eu?
— Ce anume?
— Un copac, Edda, un copac.”
Toată această scurtă convorbire avu loc, bineînţeles strict în interiorul meu şi nici un cuvânt nu fu rostit în adevăr.
Edda se cuibări pe pat, strângând sub ea genunchii şi acoperindu-i cu peignoirul. Îşi puse apoi mâinile sub cap privindu-mă cu mare atenţie. Aş fi dat bucuros orice, ca să-şi găsească un alt punct în odaie pe care să-1 privească.
Văzui deodată pe o etajeră un buchet mare de flori: într-un vas. Asta mă salvă.
Cum de nu le văzusem până atunci? Privisem tot timpul într-acolo de când intrasem. Pentru a-mi verifica apariţia lor mă uitai o clipă în altă parte şi revenii la ele. Erau acolo la locul lor imobile, mari, roşii. Atunci cum de nu le văzusem? Începui să mă îndoiesc de certitudinea mea de copac. Iată că un obiect apăruse în odaie acolo unde nu era cu o clipă mai înainte. Vederea mea era oare întotdeauna clară? Poate că în corpul meu mai rămăseseră urme de neputinţă şi întuneric care circulau prin noua mea luminozitate ca nişte nori pe un cer strălucitor, acoperindu-mi vederea când treceau prin umoarea ochilor, aşa cum norii pe cer acoperă deodată soarele şi cufundă în umbră o parte din peisaj.
— Ce frumoase sunt florile acelea, spusei Eddei.
— Care flori?
— Cele de colo, de pe etajeră.
— Care flori?
— Daliile acelea roşii atât de frumoase.
— Care dalii?
— Cum asta,. „care dalii”?
Mă ridicai şi mă repezii la etajeră. Aruncată pe o grămadă de cărţi zăcea o eşarfă roşie, în clipa când întinsei mâna şi mă convinsei că era într-adevăr o eşarfă, ceva ezită departe în mine, ca oscilaţia curajului amatorului echilibrist, în vârful piramidei, între acrobaţie şi diletantism. Ajunsesem desigur şi eu la extrema mea înălţime.
Toată problema se rezuma acum la a mă întoarce şi a mă aşeza pe scaun. Şi mai departe ce voi trebui să fac, ce voi trebui să spun?
Câteva clipe fui atât de stupefiat de problema aceasta încât îmi fu imposibil să execut cea mai mică mişcare. Ca vitezele foarte mari ale volantelor de motoare care le fac să pară imobile, ezitarea mea profund disperată îmi dădea o rigiditate de statuie. Tic-tacul pendulei bătea puternic, înţepenindu-mă cu mici cuie sonore. Mă smulsei imobilităţii cu mare greutate.
Edda era în aceeaşi poziţie pe pat, privindu-mă cu aceeaşi calmă mirare; s-ar fi zis că o putere răutăcioasă, extrem de perfidă, dădea lucrurilor aspectul lor cel mai comun, pentru a mă pune pe mine în cea mai mare încurcătură. Iată ce lupta cu mine, iată ce era implacabil împotriva mea: aspectul comun al lucrurilor.
Într-o lume atât de exactă, orice iniţiativă devenea de prisos dacă nu chiar imposibilă. Ceea ce făcea să-mi ţâşnească sângele în cap era că Edda nu putea fi altfel, ci numai şi numai o femeie cu părul bine pieptănat, cu ochii albaştri-violeţi, cu un surâs în colţul buzelor. Ce puteam oare face împotriva unei exactităţi atât de aspre? Cum puteam s-o fac să înţeleagă, de pildă, că sunt un copac? Era de transmis cu cuvinte imateriale şi informe, prin aer, o coroană de ramuri şi frunze, superbă şi enormă, aşa cum o simţeam în mine. Cum aş fi putut face asta?
Mă apropiai de pat şi mă rezemai de bara de lemn. În mâini se iradie un fel de certitudine ca şi cum în ele dar fi scoborât deodată tot nodul neliniştei mele.
Ei şi acum? Între Edda şi mine stătea ameţitor acelaşi aer străveziu, impalpabil şi în aparenţă inconsistent, în care totuşi zăceau toate forţele mele ce nu puteau duce la nimic. Ezitări de zeci de kilograme, tăceri de ceasuri întregi, turburări şi vertigii de carne şi sânge, toate acestea puteau intra în spaţiul acela mizerabil fără ca nici o aparenţă să arate coloritul negru şi materia pâcloasă ce conţinea, în lume distanţele nu erau în mod simplu acelea pe care le vedeam cu ochii, infime şi permeabile, ci altele j invizibile, populate de monştri şi de timidităţi – de proiecte fantastice şi de gesturi nebănuite, care, dacă, o clipă s-ar fi închegat în materia din care tindeau să fie compuse ar fi transformat aspectul lumii într-un cataclism îngrozitor, într-un haos extraordinar, plin de crunte nenorociri şi de^extatice beatitudini.
În clipa aceea privind pe Edda, poate că materializarea gândurilor mele ar fi avut într-adevăr ca rezultat gestul acela simplu ce-mi huia în cap; să ridic pressepapier-ul de pe masă (îl priveam cu coada ochiului, era
0 nobilă cască medievală apăsând hârtiile) şi să-1 arunc în Edda, iar ca urmare imediată, o formidabilă ţâşnitură de sânge din pieptul ei, viguroasă ' ca şuvoiul unui robinet, umplând odaia încet, încet, cu sânge, până ce aş fi simţit, mai întâi, cum picioarele îmi clipocesc în lichidul călduţ şi lipicios ' apoi genunchii şi apoi – ca-n filmele americane de senzaţie unde un personagiu este condamnat să stea într-o odaie închisă ermetic în care „oa urca mereu – să simt deodată ajungându-mi sângele la gură şi gustul'
1 sărat şi plăcut sa mă înece.
Începui să mişc din buze fără voie şi să înghit în sec
— Ţi-e foame? Mă întrebă Edda
— Ei cu nu, scos
— Uite, Edda, începui, e ceva în fond foarte simplu şi chiar simplu de tot. Iartă-mă că ţi-o spun, dar eu.
Vrui să complectez „eu sunt un copac” însă fraza aceasta nu mai avea acum nici o valoare de când îmi venise pofta să beau sânge. Zăcea ştearsă şi veştedă în fundul sufletului şi mă mirai chiar că avusese vreodată oarecare importanţă.
Începui din nou.
— Iată Edda ce este, îmi era rău, mă simţeam slab şi prăpădit, întotdeauna prezenţa ta îmi face bine, e de ajuns să te văd. Eşti supărată de asta?
— De loc., îmi răspunse ea şi începu a râde.
Îmi venea acum de-a binelea să comit ceva absurd, sângeros, violent, îmi luai repede pălăria. „Acum plec”, într-o clipă fui în josul scărilor.
Era acum ceva cert: lumea avea un aspect comun al ei în mijlocul căruia căzusem ca o eroare, niciodată nu voi putea deveni un copac, nici ucide pe cineva, nici sângele nu va ţâşni în valuri. Toate lucrurile, toţi oamenii erau închişi în trista şi mica lor obligaţie de a fi exacţi, nimic alta decât exacţi, în zadar aş fi putut să cred că într-un vas erau dalii când acolo se afla o eşarfă. Lumea n-avea puterea de a se schimba câtuşi de puţin, era atât de meschin închisă în exactitatea ei încât nu-şi putea permite să ia eşarfe drept flori.
Pentru întâia oară îmi simţeam capul strâns puternic în scheletul craniului, îngrozitor şi dureros prizonierat.
În toamna aceea se îmbolnăvi şi muri Edda. Toate zilele anterioare, toate plimbările mele fără rost, toate ostenelile şi chinuitoarele mele întrebări se strânseră în durerea şi turburarea unei singure săptămâni ca în acele lichide unde amestecul mai multor substanţe condensează de-odată violenţa unei puternice otrăvi.
În etaj tăcerea scoborî cu încă o gamă. Paul izbutise să găsească, în nu ştiu ce dulap, un pardesiu vechi şi o cravată roasă până la aţă, înnodată în jurul gâtului ca o sfoară. Avea o culoare vânătă, ca un voal subţire lăsat de nopţile nedormite pe obraz.
— Toată noaptea a suferit, îmi spuse el. Ieri 1-am întrebat din nou pe doctor ce crede şi mi-a spus totul, tot adevărul. E ca şi cum o explozie s-ar fi produs în rinichi, mi-a mărturisit doctorul. E extrem de rar ca boala asta să apară cu atâta virulenţă, şi atât de brusc. De-obicei se insinuează încet, cu simptome care o anunţă; cu mult înainte de a deveni gravă. E o adevărată explozie, în rinichi; o adevărată explozie.
Paul vorbea repede dar cu mari întreruperi ca şi cum între cuvinte ar fi vrut să lase timp unei dureri acute în el să colcăie şi să se desăvârşească.
În biroul de jos se făcuse întuneric ca într-o peşteră; bătrânul Weber cu capul într-un registru îşi dădea iluzia de a fi ocupat.
În fiecare dimineaţă venea doctorul cu paşi tăcuţi şi trecând prin odăi lua cu sine pe cei trei Weber.
Îi urmam, ţinându-mă de vorbă cu Ozy. Cu el nu mai jucasem de mult jocul nostru imaginar şi acum ar fi fost o ocazie minunată.
Ce bine ar fi fost să vorbim de boala Eddei, aşa ca şi cum nimic nu s-ar fi întâmplat!
Urcând scările mă gândeam la posibilitatea extraordinară a unui joc dirijat de Ozy, la care să ia parte şi doctorul şi Paul Weber şi bătrânul. Pentru o dată cocoşatul să conducă, în adevăr, o scenă imaginată şi inexistentă. Când ajungeam sus îmi venea să ţip: „Acum e de-ajuns, s-a isprăvit, a fost bine jucat, Paul a avut o mască într-adevăr impresionantă, bătrânul Weber se vedea că suferă, dar acum e destul, s-a terminat, te rog spune-le, Ozy, că renunţi la rest.”
Totul era însă prea bine aranjat pentru ca să se oprească în capul scărilor.
R.: c nu rai joc inul. Ttâşi s, s-a intă, e rog apul în timp ce doctorul intra la Edda, rămâneam în camera de alături bătrânul Weber, Ozy şi cu mine.
Era întâia oară, poate, în viaţa lui, când bătrânul Weber încerca să-şi stăpânească o mare emoţie. Cu capul aplecat pe fotoliu privea afară impersonal şi vag ca şi cum n-ar fi ştiut şi n-ar fi aşteptat nimic, într-un târziu, ca actorii mari care tind să-şi desăvârşească rolul printr-un amănunt inedit, se ridică de pe fotoliu şi merse să vadă mai de-aproape un tablou pe perete. Ca şi actorul mare însă, care îngroşând vocea prea mult pentru tirada tragică o transformă într-un urlet ridicul demn de râsul galeriei, bătrânul Weber încercând să joace rolul într-adevăr cu prea mult calm îi greşi efectul: în timp ce stătea şi privea tabloul, cu degetele la spate iritat tamburina un scaun.
Paul mă luă de mână:
— Edda vrea să te vadă, vino încet după mine.
În patul cu cearceafuri albe Edda stătea culcată cu capul spre geam. Părul era întins pe perne, mai blond şi mai fin decât altădată: bolile au asemenea subtilităţi, în odaie domnea un fel de descompunere albă a lucrurilor, cu îngrozitor de multă lumină; obrazul Eddei dispărea în ea, inconsistent.
Deodată ea întoarse capul.
Era dar adevărat. Adică în momentul acela se petrecu în mine ceva atât de nedesluşit, de clar şi de surprinzător, încât ar fi putut constitui un adevăr venit din afară. Capul Eddei semăna în totul cu capul ivorin din nopţile mele de febră. Evidenţa aceasta era atât de ameţitoare încât îmi veni să cred că inventasem chiar în acea clipă forma exactă a vechiului cap de faianţă, cu viteza aceea de compoziţie a visurilor care alcătuiesc un episod întreg în momentul când auzim zgomotul unei împuşcături.
Eram acum sigur că ceva violent şi rău i se va întâmpla în curând Eddei. Poate că şi acest lucru 1-am imaginat mai târziu; în tot ce priveşte Edda, nu desluşesc nimic din ceea ce pot fi eu însumi cu adevărat şi ceea ce a fost ea.
Căuta să mă privească în ochi dar închise pleoapele, obosită. Părul dat la o parte, evidenţia fruntea galbenă ca un bloc de ceară. Eram din nou, ermetic închis în prezenţa Eddei, în ceea ce reprezenta ea acum şi din nopţile mele de delir, în niciuna din plimbările mele, în niciuna din întâlnirile mele nu mă gândeam în mod veritabil la altcineva decât la mine însumi, îmi era imposibil să concep o altă durere interioară, sau pur şi simplu existenţa altuia. Persoanele pe care le vedeam în jurul meu erau tot atât de decorative, de efemere şi de materiale ca orice alte obiecte, ca şi casele, ori copacii, în faţa Eddei numai, pentru întâia oară, simţii că întrebările mele pot evada, şi, rezonând în alte profunzimi şi într-o altă existenţă, să mi se întoarcă în ecouri enigmatice şi turburătoare.
Cine era Edda? Ce era Edda? Pentru întâia oară mă vedeam în exterior, pentru că în prezenţa Eddei era întrebarea sensului vieţii mele. Mai profund şi mai autentic ea mă zgudui în momentul morţii ei; moartea ei era moartea mea şi în tot ce fac de-atunci, în tot ce trăiesc, imobilitatea viitoarei mele morţi se proiectează rece şi obscură, aşa cum am văzut-o la Edda.
În zorii zilei aceleia mă sculai greoi şi pietros, stânjenit de prezenţa cuiva lângă pat.
Era tatăl meu care aşteptase în tăcere să mă trezesc. Când deschisei ochii el făcu câţiva paşi în odaie, îmi aduse un lighean alb şi o cană cu apă să-mi spăl mâinile.
Cu o convulsiune dureroasă care îmi strânse inima, înţelesei ce însemna asta.
— Spală-te pe mâini, îmi spuse tatăl meu, Edda a murit.
Ploua mărunt afară şi ploaia nu conteni trei zile.
În ziua înmormântării noroiul fu mai agresiv şi mai murdar ca niciodată, vântul bătea rafale de apă în acoperiş şi în geamuri. Toată noaptea o fereastră rămânea iluminată sus în etajul Weber, în camera unde ardeau lumânările.
În biroul bătrânului Weber totul fu răvăşit şi dat la o parte pentru a se lăsa loc sicriului să treacă; noroiul intră în odăi; triumfător şi insinuant, ca o hidră cu nenumărate prelungiri protoplasmatice, îl vedeam bine întinzându-se pe pereţi, urcându-se pe oameni, suind scările şi încercând să escaladeze sicriul.
Podeaua de lemn apăru jos, în birou, de sub muşamaua care o acoperea şi care fu scoasă: riduri lungi de murdărie se iviră, la fel cu ridurile negre ce se adânciseră în obrazul lui Samuel Weber.
În jurul ghetelor lui cu gumilastic urca noroiul încet dar tenace, pătrunzând desigur prin piele până sus în inimă, murdar, greu, lipicios. Era noroi şi nimic altceva, era podeaua şi nimic altceva, erau lumânările şi nimic altceva, „înmormântarea mea va fi o înşirare de obiecte”, îmi spusese odată Edda.
Ceva în mine se mai zbătea undeva în depărtare, ca şi cum ar fi vrut să-mi dovedească existenţa unui adevăr superior noroiului, ceva ce ar fi altceva decât dânsul, în zadar. Identitatea mea devenise de mult veritabilă şi acum, în mod foarte obişnuit, nu făcea decât să se verifice: în lume nu există nimic în afara noroiului. Ceea ce luam drept durere nu era în mine decât un slab colcăit al lui, o prelungire protoplasmatică modelată în cuvinte şi raţiuni.
În Paul curgeau picăturile ca într-un recipient fără fund; curgeau pe el hainele, curgeau mâinile atârnând greu şi încovoindu-i spatele. Lacrimile i se scurgeau pe obraz murdare, în lungi şuviţe, ca apa pe geamuri.
Încet, balansându-se pe umerii oamenilor, sicriul trecu pe lângă vaporul lui Samuel Weber, pe lângă vechile registre şi zecile de sticluţe de cerneală şi medicamente descoperite cu ocazia direticării biroului, înmormântarea era o simplă înşirare de obiecte.
Mai avură apoi loc câteva detalii, dincoace de viaţă: în cimitir când scoaseră cadavrul din sicriu învelit în cearceafuri albe, cearceafurile purtau urma unei mari pete de sânge.
Era ultimul şi cel mai neînsemnat amănunt înaintea subsolului cimitirului cald, mucegăit, şi plin de corpuri moi ca gelatina, galbene. Purulente.
Imit pjân jtaope
(sporul î-ealâ i-: area
Când din nou şi din nou mă gândesc la aceste câteva lucruri, încercând zadarnic să le încheg în ceva ce aş putea numi persoana mea; când reamintindu-mi de ele, biroul bătrânului Weber devine deodată încăperea în care respir mucegai şi miros vechi de registre – în chiar acea clipă – pentru ca imediat să dispară şi în locul ei, o cameră actuală să-mi puie aceeaşi dureroasă problemă, a felului în care oamenii îşi petrec viaţa, servindu-se, de exemplu, de odăi, ori simţind ca un corp ciudat, ramificat ca o ferigă şi inconsistent ca un fum în ei, deodată, un miros deosebit, ca mirosul profund enigmatic al mucegaiului; când evenimente şi oameni se desfac şi se închid în mine ca nişte evantaie; când mâna mea încearcă să scrie această ciudată şi neînţeleasă simplicitate, atunci mi se pare, o clipă, ca unui condamnat care o secundă îşi dă seama, altfel decât tuturor oamenilor din jurul lui de moartea care îl aşteaptă (şi ar vrea ca zbaterea lui să fie altfel decât toate zbaterile din lume, reuşind să-1 libereze), că din toate acestea va ieşi deodată cald şi intim un fapt nou şi autentic care să mă rezume clar ca un nume şi să răsune în mine cu un ton unic, nemaipomenit, care să fie acel al înţelesului vieţii mele.
Pentru ce, dacă nu pentru aceasta, persistă în mine fluidul acela atât de intim şi totuşi atât de ostil, atât de aproape şi totuşi atât de rebel captării lui, care se preface de la sine, în viziunea Eddei, ori în umerii aplecaţi ai lui Paul Weber, ori în amănuntul excesiv de precis al robinetului de apă, în coridorul unui hotel?
Pentru ce îmi revine clară acum amintirea ultimelor zile ale Eddei? Pentru ce, întrebând în alt sens (şi întrebările pot creşte haotic în mii şi mii de sensuri diferite ca în jocul acela din copilărie când îndoiam o hârtie pătată de cerneală şi apăsam puternic pentru ca cerneala să se răspândească, cât mai mult, dezvăluind când deschideam hârtia cele mai fantastice şi mai nebănuite contorsiuni ale unui bizar desen) pentru ce, întrebând dar în alt sens, îmi revine această amintire şi nu alta?
Cu fiecare amintire neînţeleasă şi exactă, trebuie să-mi dau seama în plus, ca o durere violentă a unui bolnav, ce face să rămâie în umbră micile lui jene de inconfort momentane ca o poziţie greşită a pernelor, ori amărăciunea unui medicament – ca o durere deci ce înveleşte şi cuprinde toate celelalte neînţelegeri şi nelinişti ale mele trebuie să-mi dau seama că, aşa meschină şi incomprehensibilă cum se prezintă, fiecare amintire este totuşi unică, în înţelesul cel mai sărac al cuvântului şi s-a petrecut în viaţa mea liniar, într-un singur mod, într-o singură exactitate, fără putinţă de modificare şi fără nici cea mai mică abatere de la propria ei preciziune.
„Viaţa ta a fost aşa şi nu altfel”, spune ea, şi în fraza aceasta zace imensa nostalgie a lumii acesteia închisă în luminile şi culorile ei hermetice din care nu este permis nici unei vieţi să extragă decât aspectul unei exacte banalităţi.
În ea zace melancolia de a fi unic. Şi limitat; într-o lume unică şi meschin de aridă.
Câteodată, noaptea, mă trezesc dintr-un coşmar teribil; este visul meu cel mai simplu şi cel mai înspăimântător.
Visez că dorm adânc în patul în care m-am culcat de cu seară. E acelaşi decor şi timpul aproximativ exact al nopţii; dacă, de pildă, coşmarul începe la mijlocul nopţii el mă situează cu exactitudine în felul acela de întuneric şi de tăcere care domneşte la acea oră. Văd în vis şi simt poziţia în care mă aflu, ştiu în care pat şi în care odaie dorm, visul meu se mulează ca o piele subţire şi fină peste poziţia mea adevărată şi peste somnul meu din acea clipă, în această privinţă s-ar putea spune că sunt treaz: sunt treaz, dar dorm şi visez veghea mea. Visez somnul meu şi în acel moment.
Şi iată că de-odată simt cum somnul se adânceşte, se îngreuiază şi tinde să mă tragă după el.
Vreau să mă trezesc şi somnul îmi atârnă greu de pleoape şi de mâini. Visez că mă agit, că dau din mâini, dar somnul e mai tare decât mine şi după ce m-am zbătut o clipă, mă cuprinde mai greu şi mai tenace, încep atunci să ţip, vreau să rezist somnului, vreau ca cineva să mă trezească, îmi trag palme cu violenţă ca să mă scol, mi-e teamă că somnul mă va scufunda prea adânc, de unde nu voi putea reveni niciodată, implor ca să mă ajute cineva, şi ca să fiu zgâlţâit.
Într-un sfârşit ultimul meu ţipăt, cel care a fost mai puternic mă trezeşte. Mă găsesc deodată în odaia mea adevărată care e identică odăii mele din vis, în poziţia în care mă visam, la ora când bănuiam în coşmar că mă zbat.
Ceea ce văd acum în jurul meu diferă foarte puţin de ceea ce vedeam cu o secundă mai înainte, dar are nu ştiu care aer de autenticitate, ce pluteşte în lucruri, în mine, ca o răceală bruscă a atmosferei iarna, care măreşte deodată toate sonorităţile.
În ce constă simţul realităţii mele?
În jurul meu a revenit viaţa pe care o voi trăi până la visul următor. Amintiri şi dureri prezente atârnă greu în mine şi eu vreau să le rezist, să nu cad în somnul lor, de unde nu mă voi întoarce poate niciodată.
Mă zbat acum în realitate, ţip, implor să fiu trezit, să fiu trezit în altă viaţă, în viaţa mea adevărată. Este cert că e plină zi, că ştiu unde mă aflu şi că trăiesc, dar lipseşte ceva în toate acestea, aşa ca în grozavul meu coşmar.
G – întâmplări în irealitatea Imediaţi
Mă zbat, ţip, mă frământ. Cine mă va trezi?
În jurul meu realitatea exactă mă trage tot mai jos, încercând să mă scufunde.
Cine mă va trezi?
Întotdeauna a fost aşa, întotdeauna, întotdeauna.
SFÂRŞIT