De printre stei de piatră, de munte văgăună,
Ciobanul, ce trăise cu oile-mpreună,
Ieși să vază tîrgul. Nescos fiind la lume,
Nedus pe la icoane; chiabur însă cu nume
Căsca prin uliți gura. El nu-și putu da seamă
De ce-așa zgomot mare? Ce e și cum se cheamă
Păpușile spoite
Cu părul țurlu,
Burlu,
Cu fețe încrețite?
De ce-s multe ființe ce-ascund dorinți viclene?
De ce femei schiloade? De ce?… De ce? Las, nene
Cuvînt nu mai crîcni;
D-alde-astea nu stîrni…
Cînd, la o boltă vede în cui sus atîrnată
O lucie Oglindă, frumos stînd așezată
În cercevea de aur, și-n ea raza din soare
Jucînd cum saltă zîne, cînd sunt în scăldătoare.
Căci raze strevăzute sclipeau de schinteiere.
În bolt-atuncea intră, de prețul ei întreabă,
Plătește, își ia scula și pleacă apoi în grabă.
„Luat-am o comoară, își zise el în gînd,
Spre casa lui mergînd,
Cu ăst odor în iarnă nici cap n-o să mă doară!
Nu-mi voi trimite turma, precum odinioară,
În cîmp să pribegească… Am soarele cu mine
Și nu-mi pasă d-oricine.”
Dar crivățul sosește
Și geru-l întețește…
Atunci și el așează Oglinda într-un pom mare
Cu fața înspre tîrlă; ea însă raze n-are.
O schimbă ș-o atîrnă, în alt pom mai la vale;
O întoarce și-o sucește, puind-o mai în cale;
Cu nici un chip ea nu dă căldură nici oleacă,
Căci soarele nu-mi era
Să poată Oglinda raze de unde mai fura.
Simțindu-se-nșelat, el rușinea își îneacă,
Techer,
Mecher,
Își duce a turmă l-adăpost
Și vede-n urmă bine c-a fost un mare prost.