A kárpátfalvi kastélyban napról-napra nagyobb a gyász.
Nagyon beteg a kisasszony, mindig-mindig rosszabbul lesz, talán soha sem is gyógyul meg.
Minden éjjel új meg új rémlátásokkal képzeleg; álmodik kinyitott szemmel és beszél fenhangon azokhoz, a kikkel álmodik.
Atyja, anyja felváltva ülnek ágya előtt; ha az egyik éjjel, a másik nappal virraszt mellette, s azután elmondják egymásnak: miről beszélt, mit álmodott? s hosszan-hosszan eltöprenkednek fölötte.
– Ki lakik itt a mellettem való szobákban? kérdezé egy reggelen a beteg, fehér ujjával megkoczogtatva az ágya melletti elszőnyegezett falat, ki zongorázott itt az éjjel, a másik teremben? Itt mellettem jobbra!
A tanácsos gyöngéden végigsimogatja gyermeke lázas homlokát.
– Üres szobák azok, jó leánykám, nem lakik ottan senki. Az a folyosó is el van rekesztve, a mi oda vezet.
– Nem, nem. Én mindent jól hallok, bizonyítja a beteg; néha egyet pattan a zongora húrja, s olyan soká eldöng magában. Éjszaka mindig járnak kelnek odabenn, csoszognak, tipegnek, lábujjhegyen járnak, a ruháik suhogását hallom.
– Nincs ott senki, nincs ott semmi, édes gyermekem.
– Oh van. Itt egy ajtó van az ágyam lábánál; tudom, hogy ott van, csakhogy a szőnyeg elrejti. A mult éjszaka épen éjfélkor megnyilt az az ajtó ágyam mellett s kijött rajta az a fehér asszony, a ki itt mellettem lakik; milyen halavány volt és milyen szomorú! Egy ideig ott állt az ágyam lábánál és nézett rám csöndesen, aztán közelebb jött s ide ült az ágyam szélére, szépen mellém.
– Nem lehet az, kedves leányom, én ültem itt ágyad szélén egész éjjel és senki más.
– Oh dehogy ültél itt. Én híttalak téged is, meg Lizát és a szobaleányt is. Egyitek sem volt itt, csak az a fehér asszony. Itt ült egész éjjel az ágyam szélén s le nem vette rólam a szemeit. Gondolta magában: «te is nemsokára ott fogsz lakni, a hol én lakom».
Kőcserepy még azon órában átszállíttatá betegét az épület tulsó szárnyába, távol a befalazott szobáktól.
Pedig hát – én Istenem – mi volt ott? Egy puszta berakott fal: kő és mész, semmi más. És azon belül? üres tér, puszta levegő, a melyről tudja minden okos ember, hogy az nem egyéb, mint oxygen, hydrogen és carbonicum; az oxygen támasztja a rozsdát a zongora hurjain, attól pattogtak le azok; és az a kép ottan rámájában nem egyéb, mint vászon és apróra tört festék, nem szállhat az le onnan.
Ez világos dolog minden okos ember előtt és mégis a legokosabb emberek egyike nem merte beteg leányát azon szobák közelében hagyni, a hol Kárpáthy Zoltán édes anyja utolsó óráit leküzdé.
Vilma nehéz, hagymázos forró betegségben volt. – Minden ideges embernek nem is jó volt vele érintkezni. Az orvosok maguk tanácslák Kőcserepynek, hogy különösen Evelinet tartsa távol, mert a betegség ragályos. Ezt a betegnek nem volt szabad észrevenni. És még más valamit sem volt szabad neki megtudni, a mit gondosan titkoltak előle.
Pedig a betegnek mindig azon jár az esze, hogy valamit kitudhasson, megálmodjék, kitaláljon, a mit előre rejtegetnek.
– Hol van Liza, az én Lizám? kérdé többször. – Nem láttam már régen.
– Itt volt, gyermekem, szólt nyugtatóan a tanácsos, de te aludtál akkor, nem láthattad. Majd visszajön nem sokára.
– Majd, majd, szólt a beteg elcsillapulva, ha eljön, ébreszszenek fel.
Mikor legsúlyosabb volt betegsége, akkor mindig Zoltánról álmodozott; ha ő róla kezdett el beszélni, az reszketés volt az egész háznál, mert akkor hideg gyöngyök izzadtak homlokán, akkor arcza kipirosodott, mint a láng, akkor őrülés volt nézni azt a fájdalmat, a mi vonásaira nekezült és hallani azt a hangot, mely sikoltásaiból a zárt ajtókon keresztül hatott.
Az atyának átölelve kellett őt tartani és úgy takargatni vonagló gyönge testét, mert ki akart szökni ágyából, s odavetni magát az égő szemei előtt látott alakok közé, kik alig két-három lépésnyire tőle éles kardokkal vívnak halálos tusát. Oh mint sikoltott, hogy takarta el arczát. Most épen a szivébe döftek: piros vére csordul.
És ezt a tanácsosnak végig kelle nézni, végig hallgatni, érezni mind azt.
Egy napon Kőcserepy levelet kapott Pozsonyból. Reszketett a keze, midőn felbontotta. Abban tudósíták, hogy Dabroni egy kardcsapással örökre ártalmatlanná van téve.
– Hála neked, mindenható Isten! rebegé a kemény szivű férfi, hogy nem történt meg az, a mit ő oly bizton elrendezett. Közbe tevé igazságos Isten embertörő karját, hogy meg ne történhessék az. Oh milyen jól esett! Ez még reményt ad. Ez többet fog érni a gyógytudomány minden íreinél.
Futott a levéllel betegéhez.
– Nézd, kedvesem. Kárpáthy Zoltán él. A ki meg akarta őt ölni, annak az egész kezét levágták. Nem fogja őt bánthatni soha. Nézd, olvasd.
A beteg hitetlenül rázta fejét.
– Nem hiszem, ezt csak úgy gondolták ki, hogy engem elámítsanak. Engem mindig bolonddá akarnak tenni; minek az? Tán azt nem tudom, hogy Liza hol van? az én vak leánykám. Azt mondják, hogy itt járt, mikor én aludtam. Oh tudom én, hogy ő hol jár. Tán nem tudok én mindent? Tudom én, hogy Liza meghalt. Tán nem hallottam én, hogy kopácsoltak a mult éjjel ide fenn az emeletben; tán nem tudom, hogy az ő koporsóját szegezték be akkor? Kivitték a kerti lakba, ott énekelték el, tán nem hallottam én azt? Szegény kis leánykám, még arra sem lehettem ott, hogy a koszorút én tegyem fel a fejére! a halotti koszorút; még meg sem csókolhattam utoljára. Én előttem azt hazudják, hogy él…
A tanácsos meg volt fagyva és szólni nem tudott. Hogy olyan átható képzeleterejök van a betegeknek, a mi nekik egy puszta hangról elmondja, a mik történtek.
– Minek titkolnak én előlem mindent? A multkor a postasíp szólt a házunk előtt, a cselédek átvették a levelet az udvaron s mondogatták nagy halkan: fekete pecsét. Egy óra mulva bejött anyám. Ki voltak sírva a szemei, de nem akarta észrevétetni velem. «Kitől kaptál levelet?» kérdeztem tőle. «Ilvayéktól», felelte. «Csókoltatnak téged». – Hogy van Matild? – «Nagyon jól», mondta anyám, «e napokban ment férjhez». – Igen, férjhez ment a sírba. Tudom, hogy az volt irva a levélben. Minek titkolják azt előttem? Mindenki meghal, a ki engem szeretett, – minden, – minden…
A gyermek eltakarta szemeit és sírt volna, ha tud.
Az a keményszivű ember ott a beteg leány ágya előtt úgy érezte, mintha az a nehéz kemény szív morzsáról morzsára őrlődnék ott belül és hullana ezer darabra, s mindenik darabja olyan nehéz volna, mint egy nagy súlyos kő…
– Hát mi nem szeretünk-e téged? kérdezé leányától az apa, a kinek úgy fájt ez a gondolat. – Hát mi nem szeretünk-e téged?
A gyermek végighúzta homlokán reszkető kezét.
– Oh, oh! nem úgy kellett volna engemet szeretni, nem úgy…
– Nem úgy? Miért mondod azt, gyermekem?
Vilma sokáig gondolkodott, azután egyszer érthetetlen mozdulatot tett kezével szemei előtt, halkan susogva:
– Hiszen már úgyis vége van mindennek.
A tanácsos fájdalomtól leroskadva ölelé át egyetlen lázbeteg gyermekét.
– Mi nem szerettünk tégedet? oh hogy mondhatod azt, hogy mi nem szerettünk téged!
A leányka csendesen megfogta atyja kezét és odavivé szivéhez.
– Érzed-e, hogy mi van itten? Szív. De azt nem tudod ugy-e, hogy ez miért dobog olyan fenhangon. Oh azt senki sem tudja, sem ti, sem az orvosok. Csak hárman tudták még és azok is mind meghaltak. Mindig kérdeztétek tőlem, miért vagyok oly szomorú és azzal akartatok felvidítani, hogy őt szidtátok előttem. Elmondtatok róla minden rosszat, gyaláztátok, gyűlöltétek és mégis azt kérdeztétek: miért vagyok olyan halavány? Elkezdtétek őt üldözni, kihajtottátok atyai házából s ide hoztatok engem, hogy szívjam azt a levegőt, a mit ő megátkozott; őt koldussá tettétek, elvettétek mindenét, hogy engem pompában temessetek el. Úgy fájt, úgy fájt az nekem és ti nem tudtátok azt soha. Nem volt elég, hogy elvetettétek jószágait, utoljára elvettétek még életét is. Leölték őt hidegvérrel, irgalom nélkül, minden irgalom nélkül. Átverték a szivét, az ő szivét! azt a kedves szivet, azt a kedves, édes szivet!…
A szegény leányka összekulcsolta e szóknál kezeit halvány ajkai előtt, s oly fajdalommal emelé szemeit ég felé, oly túlvilági fájdalommal, hogy egy ördögnek megesett volna rajta a szive.
– Leányom, kedves jó leányom! rebegé az apa és nem tudott neki többet mondani. Hisz a lázbeteg tudja, hogy mit beszél, de nem azt, hogy mások mit beszélnek hozzá?
– Látod, látod! milyen szépen megélhettünk volna máskép, szólt a beteg leány. Mi otthon és ő itten. Hisz ő nem bántott titeket soha, nem volt szükség őt üldözni. Mi laktunk volna a magunk házában és ő itt a magáéban és soha sem szóltunk volna egymásról senkinek. Mi haszna vettetek el mindent? házát, birtokát, még a jó napvilágot is? Már most lakhattok egyedül ebben a nagy házban, egyedül ebben a nagy világban. Hát mit ér az már most tinektek?
Ily őszintén csak a láz beszélhet, ilyen nyilttá csak az teszi a szivet, a ki minden sziveket lezár, s mig lezárná, kibocsátja azoknak titkait, s míg elhallgattatna, beszédessé teszen.
A tanácsos úrnak egy nagy gondolatja támadt ez órában. Ezt a gondolatot nem űzte el szivéből. Ezt menedékének tartá. Egészen más gondolat volt az, mint a minőkkel eddig szivét elterhelé, egészen ellentéte azoknak.
– Légy nyugodt, kedves gyermekem, szólt, odahajolva leányához. A kiről beszéltél, annak semmi baja sincsen. Erről én téged meg foglak győzni. Igérd meg, hogy nyugodt fogsz lenni addig, hogy nem gyötröd magadat. Hogy meggyógyulsz… énnekem… az én örömemre.
A beteg felsóhajtott, s midőn atyja eltávozott tőle, halkan susogá magában:
– Nem lehet az; nem lehet az úgy. Majd megtudom én azt nemsokára.
Kőcserepy sietni akart azon eszmével, melyet magában forralt. Az orvossal találkozott a teremben, odahívta őt magához tanácskozni.
Elmondá előtte őszintén, nyiltan, mit tapasztalt, mit tudott meg és mit akar most tenni.
Az orvos tökéletesen helyeselte szándékát. Ha valami, még ez segíthet a beteg állapotján.
Kőcserepy azt is elmondta neki, hogyan és mi módon akarja e szándékát létesíteni. Az orvos elbámult rajta.
Az apa tört hangon rebegé:
– A világot magát odaadnám érte.
Erről tudósítani kellene Evelinet is. A tanácsosné a legiszonyúbb kínokat állta ki ezen napok alatt. Ha eszébe jutott valami, úgy sírt, hogy minden szobán keresztül hangzott; napok óta szemeit sem hunyta le soha, s ha leánya mellett nem volt, minden órában küldött izenetért, hogy van?
Az volt a különös, hogy még ma épen nem tudakozódott felőle.
Kőcserepy az orvos kiséretében ment nejét fölkeresni. Az ajtóban megállt kissé hallgatózni, semmi neszt sem hallott.
Elébb benyitott csendesen, széttekintve, ha nem zavarja-e meg? A nagyságos asszony ott ült iróasztala előtt és nagy figyelmesen irt kitárt naplójába.
Arcza halaványabb volt a szokottnál, de tökéletes nyugodt és csillapult.
Férje megszólítá, mire föltekintett, s inte nekik, hogy üljenek le; ő irt tovább.
– Kedvesem, szólítá meg a tanácsos, miután sokáig vártak reá. Valami sürgetőst irsz?
Eveline e szóra letevé tollát, s könyökét az asztalra téve, állát hüvelykujjára nyugtatá, s mint ki nagyon el van telve megkapott eszméjétől, elkezdé:
– Arról irok, hogy milyen különös az, miszerint az emberben két egészen különböző lény dolgozik: az ész és a szív, s a szerint, a mint az egyik vagy másik lesz túlnyomóvá, változik át az ember jelleme, sorsa, élete; úgy, hogy mondhatni: mindenki két különböző embert foglal magában, az egyik az ész, a másik a szív embere. A szív és az ész két különböző ember…
A két férfi megdöbbenve bámult egymásra. Eveline szemeiben és homloka kifejezésén volt valami, a mit nem jó volt sokáig nézni.
Kedvesem, szólt Kőcserepy, én Vilmáról akarok veled beszélni.
– Úgy? szólt a tanácsosné nagy kedvetlenül. Majd mindjárt. Elébb ezt a fejezetet be kell végeznem. Mert a szív és az ész két különböző ember.
Azzal vevé ismét tollát és naplójába mélyedve, irt tovább.
Az orvos és a férj fölkelhetett tőle, el is mehetett onnan, beszélhettek, a mit akartak.
– Irgalmas Isten, suttogá a férj, megfogva az orvos kezét, midőn lassan eltávoztak a szobából, ez a nő meg talál tébolyodni!
– Talán már nem, mondá az orvos.