(Elbeszélés.)
Mindig irigylettem a békát.
Már mért kellett ezt a Teremtőnek kétéletűséggel megáldani?
Hát nem jobb lett volna, ha ebben a kedvezményben Ádám apánk részesíttetik?
Ez még az eredendő bűnben való találtatás esetében is nagy előnyére vált volna az első emberpárnak; mert a paradicsomból csak kikergethette őket az angyal, de a tóból hogyan kergette volna ki? Az angyaloknak nincsen úszószárnyuk.
Milyen herczegi dolga van az ilyen békának!
Mikor kedve tartja, kiúszik a partra, felmászik az ernyős elecsek száraira, rákezdi a brekegését: kiadja magát természettudósnak; az egész világ hisz a jóslataiban, azt mondják: a béka esőt hirdet. Pedig csak az a baja, hogy éhes.
De hát azért van az a sok levegőlakó légy, dongó, pillangó a világon, hogy a békának a kellemes existentiáját biztosítsa.
Felmászik a szőlőlugasra s ott lesi a dongókat, a melyek az érett szőlőfürtöket dibézolják.
E hasznos foglalkozás közben megismerkedik az özvegy bőregérrel, a ki ott tartja a kvártélyát az eresz alatt. A denevérnőnek a denevérférjét valamikor elkapta a macska, s azóta ő a szomorú özvegység korszakát éli. A míg egy udvarlója nem akad: – bárha más felekezetbeli.
Hogy melyik mulja felül a másikat szépségben: a béka vagy a denevér? az mind e mai napig eldöntetlen thezis. Elég az, hogy megszerették egymást. A szerelemnek nem kell indokolás.
Nem is szerelemről, hanem házaséletről van szó. Összetették a keresményüket. S minthogy a denevér sokkal jobb kereső, mint a béka, mert ő röptiben kapkodja el a bogarakat, míg a béka csak lesből vadászgat rájuk: annálfogva a békának igen nagy előnye volt a hitvesi összeköttetésből. Meg is hízott hatalmasan.
Reggelenként aztán, mikor a denevérhölgy nyugalomra vonult (a denevérek nappal szoktak aludni), vagy a mikor a béka hosszabb esős idő közeledtét érzé fogékony bőrmirigyein át: akkor a béka lemászott a szőlőlugasról, lesétált a tópartra, felkúszott a vizbe hajló réti füzényre, a brekegő szózat helyett e melódiás hangot ismételve: «koaksz, koaksz, tuhú!» Mire azonnal felüté a fejét a vízszinből egy hasonló szépségű békahölgy, feje oldalán levő hólyagjait felfújva, az ismerős hang után kezde úszni, remek technikával.
Erre a béka uraság egy gyors szökelléssel leugrott a vizbe, szembeúszott a békahölgygyel, s összetalálkozván, mind a ketten sebtében eltünének a vízszinen lebegő vízitökök és békakorsócskák levelei között. Denevér-mámi ide nem mehetett utánuk, mert ő nem tud úszni. Ilyen privilegiuma van a békának!
Úgy hívtuk ezt a béka urat, hogy Doktor Bonafides. Jól ismertem az életét; de csak a szárazföldit; a vízi életébe is bepillantottam később, a mennyire a partról lehetett, de odább nem: mert én úszni nem tudok. Nem volt gyakorló orvos: tudós volt. Még csikó-korbeli pajtások voltunk; innen maradt fenn közöttünk az ismeretség. Csakugyan nagyon hasonlított a békához. Épen olyan görbe lábak, olyan hosszú végighas derék, olyan nyakanincs nagy fej, olyan fülbesúgó széles száj, olyan széjjelnéző kidülledt szemek.
A feleségét is ismertem.
Az arcza egy kifestett halálfej volt. Pedig nem volt az kifestve. Hanem a természet maga kontárművészkedett rajta, az arczcsontjához feszült bőrt kereken megáldva czinóberrel, a mi külömben nem volt betegség jele, a hogy a «mellbaj rózsáit» szokták nevezni. Hozzá olyan szétálló frizurát viselt, mintha szárnya akarna kelni a fejének. A száját soha sem bírta összefogni a nagyon előreálló fogaitól: annálfogva mindig kénytelen volt mosolyogni. Mélyen bennülő sötét szemek és nagyon pisze orr egészíték ki a szépségét. Termete egyébiránt nélkülözött mindent, a mit a szomszédok «az örök nőies»-nek fogalma alá soroznak.
Hanem volt neki négy háza. Egy a belvárosban, a többi a külső negyedekben, több-emeletesek. A belvárosiban volt a saját lakásuk.
Valami harmincz évvel később láttam, mikor azt a belvárosi házat lebontották, hogy palotát építsenek a helyébe. Nem volt abban egy darab kő, egy eltévedt veres tégla sem. Az a fundamentomától a párkányáig csupa vályogból volt. Ilyen, a kertészetre nézve értékes anyagból épültek a külvárosi házaik is. Hanem azok rengeteg jövedelmet hajtottak. Egyszobás lakásokra voltak felosztva, a melyeket jámbor magánzók és szelid leánykák szoktak kivenni, a kik hétszámra fizetik a házbért. Nincs az az aranybánya, a mely jobban jövedelmezzen, mint a vályog. – Ez valóságos uzsoráskodás a vályoggal.
Az én tisztelt barátomnak mindenféle tulajdonságai meg voltak, a mik a barátság fentartását megnehezítik. Először is vegetarianus volt és vízivó, a mi, úgy tudom, hogy együtt jár. S még nem hogy eltitkolta volna ezeket a gyatraságait: de sőt odajárt az asztalunkhoz, a hol egy-egy este a jó pajtásokkal együtt vacsoráltunk; ott költötte el a maga átkozott lakomáját: egy tányérra összeaprítva a retket, almát, vereshagymát, czitromot facsarva rá; úgy habzsolta kanállal s itta rá a vizet, mint egy dromedár, minket pedig szidott, hogyan tudjuk az állatok húsával megmérgezni a vérünket?
A felesége is vegetarianus volt: de az inkább csak fösvénységből.
Ezt a családot a konyhája kedvéért nem igen látogatta valaki.
A foglalkozására nézve pedig természettudós volt a tisztelt barátom, még pedig a praktikus fajtából. Eljárt vadászni, halászni s puskával, hálóval, horoggal, csapóvassal sok állatot megejtett, de nem azért, hogy azoknak a húsát saját czéljaira fordítsa, hanem azért, hogy az irháikat lehúzza s kitömje, a csontvázaikat pedig tisztára megpræparálja. Vitriollal és arsenikummal dolgozott. Messziről meglehetett érezni a kabátján.
A dolgozó-szobája mindig tele volt kitömött állatokkal s azoknak a csontvázaival.
Ezekből ő minden héten felvitt egy ládára valót Bécsbe s ott emberére talált, a ki megvegye. Olyan ember is van abban a Bécsben, a ki csontvázakkal, meg kitömött madarakkal kereskedik. Annak a számára dolgozott a barátom.
Biz ez tisztességes kereset, a kinek kedve van hozzá. No meg, a ki ért hozzá. Mert nem olyan könnyű ez, mint novellát írni.
De hát mindenek előtt tárgyalandó az a kérdés, hogy mi szükség valakinek békákról, denevérekről, meg csontvázakról novellát írni?
… Az már igaz, hogy semmi szükség sincs rá.
No, hát térjünk át más matériára.
Teszem föl olyan állatokra, a kik (vagy a mik) beszélnek.
Nekem volt egy olyan állatom: egy seregély.
Beszélt magyarúl és németűl.
Külömbséget tudott tenni, hogy kivel beszéljen magyarúl és kivel németűl?
Németűl a mosónétól tanult meg (a nevelő anyjától), magyarúl a feleségemtől, a ki az előbbenitől felvásárolta.
Komolyan mondom, hogy igen okos állat volt.
Családom tagjai velem együtt elhalmozták őt szeretetükkel.
A seregély azonban nem csak szeretettel él, hanem hangyatojással is. Abból is kapott eleget.
Egyszer azonban jött egy nevezetes esztendő, a melyben a többek között a hangyák is sztrájkoltak.
Hosszadalmas volna arról értekezni, hogy miért sztrájkoltak ebben ez évben a hangyák? Politikába vág a dolog! – Denique aranyért (ugyan ne svihákoskodjunk! egy tarisznya kutyanyelv-bankóért) sem volt kapható egy verdung hangyatojás.
Az én Hanzim (ez volt a madár-ember neve) nem beszélt se németűl, se magyarúl. Nem akarta a hangyatojás helyett elfogadni a sárgarépa és reszelt tojás provizoriumot.
Künn laktam családostul a Svábhegyen.
Magamnak is két lovat kellett tartanom arra a czélra, hogy a naponkénti ivóvizet felhordassam a Dunából. Januártól augusztusig nem esett egy csepp eső.
Volt egy parasztasszony ismerősünk: Mariaeicheli sváb hölgy. Frau Midinek híttuk. Valami ötvenezer forintot érő birtoknak volt a tulajdonosa. Hanem azért a pénzkeresésnek minden módját felhasználta, a mi csak a vadon erdőkben kinálkozik. Összeszedte a svábhegyi pagonyokban, csalitokban a csiperke-, tinórú- és vargánya-gombáknak minden fajait, a szabadon termő somot, mogyorót, de különösen azokat a fölséges szamóczákat és csattogó epreket, a minőknek mását én sehol sem láttam s azokat elhordta fél napi járóra a szokott vevőinek.
Ilyen kundsaftjai voltunk mi is.
Ebben az aszályos esztendőben nem termett gomba, de annál gazdagabb szüretet adott az erdei szamócza. Ez a legszerényebbike a gyümölcstermő növényeknek valósággal bujálkodott ezzel a mindent elszárasztó napsütéssel.
A Frau Midi kosárszámra hordta hozzánk a zamatos epret.
– Ugyan, édes Frau Midi, – szólitám én meg a derék sváb menyecskét, – nem tudna ön valahol az erdőben járva-kelve felfedezni valami hangyabolyt, a honnan lehetne venni egy szállítmány hangyatojást az én kedvencz seregélyem számára?
– Oh dehogy nem! válaszolt a Frau Midi. De bizony van a «farkasvölgyben» egy vén erdő, a mely tele van hangyafészkekkel. Ott akkora hangyák hemzsegnek, mint egy bükkmakk, azok bizonyosan jól el vannak látva.
– No hát hozzon abból nekem, a mennyit csak lehet, igen jól megadom az árát.
A Frau Midi azt felelte e megbizásra, hogy de ő ugyan egyszer volt ott a farkasvölgyi őserdőben, többet vissza nem megy, mert ottan kisértetek laknak.
Kisértetek? Kaptam én e felfedezésen. Mifélék? Hogy néznek ki?
De azt énnekem a Frau Midi a világ minden kincséért sem volt hajlandó megmondani. Csak annyit vallott be, hogy azok valami irtóztató rettenetesek. Kerüli miattuk azt a tájat minden jótétlélek. Ezek az okai bizonyosan a most uralkodó országos aszálynak; mert ők iszszák meg ez esőt és harmatot. El is határoztatott a budaörsi és budakeszi közvélemény irányadó köreiben, hogy a legközelebbi vasárnapon az erősszívű férfiak dorongokkal és petrenczerudakkal felvonulnak a Farkasvölgybe, s az ott kisértő prikulicsokat és ludvérczeket ünnepélyesen izzé-porrá törik.
De már ebből eszünk!
Soha sem láttam még életemben kisértetet; most itt a szüretje! Másnapot sem vártam, még azon nap délután fogtam az ásóvégű botomat s elbandukoltam a Farkasvölgybe.
Gyönyörű, kies hely ez! A hová még kocsiút nem vezet, az ember a fák derekába kapaszkodik, ha le vagy fel akar benne hatolni. A több százados fák befuttatva repkénynyel, iszalaggal, oldalaik tátongó odúkkal dekorálva, a melyeket szőnyegként takarnak a páfránok. S ez odúk alatt óriási pyramisai a hangyabuczkáknak, melyeken a hangyanemzet mindenféle fajai nyargalásznak, feketék, veresek, nagyok és aprók; gyalog és szárnyasak; sőt lovagok is találtatnak köztük: kis hangyák, a melyek egy nagyobbnak a hátán nyergelve ügetnek.
A mint a botom ásójával egy ilyen magas hangyagúlát megbontottam, egyszerre halommal omlott ki az oldalából az általam annyira áhított hangyatojás. Én sietve láttam hozzá, hogy ezt a prédát az én seregélyem számára biztosítsam. Biz ez törvénytelen hatalmaskodás; de hát abban az időben az volt a jelszó, hogy: «Macht geht vor Recht». (A hatalom elébbvaló, mint a jog.)
Hát a mint a hangyakupanczot leromboltam, a háta mögötti faodúban mit pillantok meg? Egy roppant nagy kemény papiros skatulyát, oldalán számos lyukkal. Ezeken szaladgáltak ki s be a hangyák.
A skatulya oldalára volt lapidár betűkkel felrajzolva dr. Bonafides neve.
Benn a skatulyában pedig volt – egy csontvázzá átalakított gődény.
Ezt nézte a Frau Midi kisértetnek.
No hát már most tisztában vagyok a dologgal.
Hát az én doktor barátomnak a muzeumgyarapító titka az, hogy a svábhegyi hangyákat használja fel præparáló műhelynek, s ingyen végezteti el velük azt a munkát, a mi szabályszerűleg roppant emberi fáradságba, kénsavanyba és költségbe kerülne. A hangyák tisztára elvégzik mindezt, a saját ösztönük szerint.
S a hány odvas fa volt a Farkasvölgyben, az mind el volt látva kidolgozásra szánt mindenféle állatok vázaival.
Ezeket akarják az én svábjaim agyonverni, mint a kik az esőt és a harmatot megiszszák. – Nem a svábok iszszák!
No már ennél a felfedezésnél megmozdult bennem a régi jó pajtás, sőt a természetbuvár is.
Akkor kezdtem el természetbuvári életpályámat, mely nekem azóta sok pénzt – elhordott a házból.
Ennek az értelmi szerzője volt az én kedves barátom (akkor még «ifjabb») Emich Gusztáv; a ki külföldön utaztából visszatérve, nekem egy becses csigabiga-gyűjteményt hozott haza ajándékul, mely most már egész muzeummá gyarapodott fel nálam.
Én azonban ezekből a tengeri csigákból egyetlen egynek sem tudtam még akkor a nevét.
Tehát, a mint a Farkasvölgyben beszerzett prédámmal hazatértem a viskómba: a Hanzi meglakomáztatása után azonnal levelet irtam az én Bonafides doktoromnak, hogy ha kedvesek a gődénycsontjai, siessen azokat a farkasvölgyi faodúkból eltakarítani: mert a svábok összeesküdtek ellenük, s vasárnap spódiummá törik őket Jupiter Pluvius engesztelő áldozatául. A levelet leküldtem Pestre a majorosnétól.
A Hanzinak aztán egészen megnyilt a torka, a mint kedvencz eledelét megkapta; egyre mondta: «Kedves» – «Róza» – «gyere haza».
A feleségem akkor épen a vidéken járt vendégszerepelni.
Magam voltam otthon egyedül.
Egészen elővett a melankholia.
A mire ugyan alapos okom volt.
Megjövendölték nekem, hogy két esztendőnél tovább nem élek.
Nem czigányasszony jövendölte ám meg; hanem egy ahhoz értő ember: egy doktor; – még pedig hivatalból.
Úgy történt az, hogy én nekem egyszer a fejembe ütött az a motoszka, hogy én halál-esetre biztosíttatom magamat. (Dehogy magamat! egy összeget a hátrahagyottaim számára.)
A biztosító-társaság aztán szabályszerűleg kiküldte hozzám a hivatalos orvosát, hogy vizsgálja meg az életműszereimet. A doktor megkopogtatott elől hátul, kihallgatta a tüdőm, szívem hangjait; semmit sem szólt: odább ment.
Pár nap mulva aztán visszakaptam az ajánlatomat levélben, azzal a hátirattal, hogy: «el nem fogadtatik».
A biztosító-társaságnak a titkára igen kedves jó barátom, írótársam volt: odamentem hozzá s megkérdeztem tőle (bolond fővel), hogy mi oka lehet e visszautasításnak?
Az én kedves barátom igen kedélyes fiú volt: nagyot nevetett a szemem közé s a vállamra csapva azt mondá, hogy: «azért nem, édes pajtásom, mert a doktor azt referálta rólad, hogy nem élhetsz tovább két esztendőnél: akkor elvisz az ördög».
No hát mondhatom, hogy ez nem tartozik a kellemes biztatások közé! Megkapni a hivatalos verdiktet két esztendeig és nem tovább nyúló életpályára.
Nem szóltam róla senkinek, se a háznál, se a házon kívül. Magamnak tartottam a titkot. Aztán igyekeztem úgy intézni a dolgaimat, hogy rövid idő alatt mindent rendbehozhassak. Neki ültem a munkának: irtam egyik könyvet a másik után; szerkesztettem; fizettem adósságaimat; nem jártam semmi mulatságba, még szinházba sem; ascetai életet éltem; nem beszéltem hangosan; ha meleg szobából hideg szobába mentem, felső kabátot öltöttem; végig élveztem Török József patikájának minden csalhatatlan gyógyszerét; tejet ittam. Tökéletesen elnyomott a melankholia.
A mint a számomra engedélyezett második esztendőnek az utolsó negyede is elkövetkezett, már akkor nem mertem újabb nagyobb munkához fogni, hisz az idő nem futja ki, hogy azt befejezzem. A végrendeletemet is megirtam.
Mikor ott járkáltam a hársfáim sorai alatt, magamban mondogattam a halálra készülő Cæsar öncsinálta klapancziás versét:
«Animula, vagula, blandula!
Hospes comesque corporis:
Quos nunc adibis locos?
Frigidula, palidula, nudula…
Nec, ut soles, dabis jocos.»
(Lelkecském, bohócskám, kedveském!
Testem vendége és kisérője.
Minő helyekre fogsz most menni?
Didergőn, sápadtan, mezítelen…
S nem adsz tréfákat, a hogy szoktál.)
Bizony itt már föl van mondva a bérlet, a kvártély s ki tudja, hol lesz az új szállás?
Hiszen ha az embernek csak a háziura felmond is, milyen nagy aggság támad abból: hát még ha ezt a szép világot magát felmondják! Az ember végig vizsgálja a csillagokat; melyikbe szállásolja el magát? A Vénusban nagyon meleg van, a Jupiterben mindig esik; a Marsban veres minden növény: azt az én szemem ki nem állja; a Saturnusban meg elébb plesiosaurussá kell lenni, mert az még csupa deget; az Uranusból meg nagyon messze van hazajárni. Mert hogy én hazajárok erre a szép földre, az már bizonyos. Nincs ilyen szép planéta az egész naprendszerben.
Azon az idén ugyan nem igen szolgált rá erre a magasztalásra. Nagy aszály volt országszerte. Halálélesztőnek sem kaptunk egy csepp esőt az égből. Még a gyümölcsfák is megsinylették azt. A kajszi baraczkfáim csupa aszalt baraczkot termettek. Csak a nemes szőlőtő nem engedte magát a rekkenő hőségtől elcsigáztatni: mentűl forróbban sütött a nap, a szőlő annál jobban dicsekedett, a fürtök csak úgy nevettek. Ez az egy, a miért érdemes a földre visszakivánkozni. A szőlő. Ilyen nincs a többi planétán! A földön túl nincs bor!
S nekem már azt is megtiltotta az ordinariusom.
Szép dolog az, mikor az ember igy lépésről-lépésre hagyogatja el ezt a szép világot.
– Ne beszélj hangosan, – ne énekelj, – tarts diétát, – ne egyél, a mit szeretsz, – ne szeress! – ne tánczolj, – ne fürödj hidegben, – ne dolgozz… Ez mind megannyi nagy lépés az ismerős világból az ismeretlen felé. A legutolsó stádium aztán mikor azt mondja az embernek az orákulum: «ne igyál bort».
Miért ne igyék az ember bort? Azért, a miért a digitalint szedi cseppenként, óránként, hogy lassabban lüktessen a vér az ereiben.
Egyszer csak elém toppan az én béka barátom, meglepve töprengő magányomban.
Nagyon örültünk, hogy egymást láthattuk hosszú idők óta.
Mindig fehér mellényt viselt, a mi termetének békaformáját még jobban kitüntette. Az egész alak egy has.
– Kijöttem hozzád egy kis ozsonnára.
(No azzal ugyan jól jársz! gondoltam magamban; nem termett nálam az idén se gyümölcs, se répa: nincs nálam a Philemon és Baucisi lakomából egyéb, mint kenyér, meg lépes méz; magam is avval élek.)
Bevezettem az ablakkal elzárt verandára s leültettem az asztal mellé, épen oda, a hol a Hanzi kalitkája volt felakasztva a szegre.
– «Tu Spiczpúb? Kommszt szo spét czhauz! Vo varszt tu?
Az én doktorom ijedten kapta fel a fejét.
– Szent atyám! A vér is meghült bennem! (A békavér!) Azt hittem: a feleségem szólalt meg.
Én aztán felvilágosítottam felőle, hogy ez a beszélő seregély eredetileg egy mosónőnek a jószága volt: attól tanulta el ezeket az erőteljes német kifejezéseket, a melyeket valószínűleg sűrű alkalma volt hallani.
– De miért mondta azt épen én nekem?
– Azon magam is nagyon csodálkoztam. Nekem nem szokta mondani.
De más valamin még jobban fennakadtam.
– De hát pajtás, szoktál te arra rászolgálni, hogy téged a feleséged ilyen megszólításokkal aposztrofáljon?
Az én béka barátom hamiskásan hunyorított, a fejét még jobban behúzva a két válla közé; kétfelé álló szemei még jobban kidülledtek.
– Ne firtassuk ezt, pajtás! Még az euforbiának is meg van a maga hernyója.
– S annak a lepkéje a halálfejű szfinksz.
– Az ám! Az egyetlen a lepkék között, a melyik lamentálni tud. De hát tartsunk török szokást, s ne beszéljünk erről. Én azért másztam fel hozzád (jó magasan lakol: 360 láb a tengerszin fölött), hogy köszönetemet nyílvánítsam, a miért megmentetted az én gödénycsontvázaimat az elpusztítástól. Nekem az egzisztencziám függ ettől.
– Hogyan? Hát csakugyan olyan jövedelmező vállalat volna az: kikészített csontvázakat szolgáltatni külföldi muzeumoknak?
Az én békám akkorát nevetett erre, a mekkorára csak iszonyú szája képesíté.
– Jaj de ártatlan fiú vagy te pajtás! Patvart jövedelmez! Ez nekem csak privilégium arra, hogy minden héten egyszer fölszaladhassak Bécsbe, természetrajzi készülményekkel: azokat én ajándékba osztogatom szét. A valóságos hivatalom, a mi után busás jövedelmet huzok, az orvosi prakszis. Ez az, a mit a németek így hínak: «Das Geld, wovon die Frau nichts weiss.» (Pénz, a miről az asszony nem tud.)
– Csodálatos orvosi praxis lehet az, a mit egy héten egyszer vesznek igénybe Bécsben.
– S nem találja ki a fantáziád, hogy mi az? Én egy külföldi hatalmas biztosító társaságnak vagyok az ügynöke és orvosa.
Felugrottam a székemről.
– Te egy életbiztosító-társaságnak az orvosa vagy? Akkor bocsáss meg pajtás, ha az asztal tulsó végére telepszem; hogy hosszában legyen közöttünk ez az asztal.
Bonafides doktor még jobban nevetett rajtam.
Én aztán elmondtam neki egész komolyan, hogy mi dolgom volt már egy ilyenfajta orvossal.
Bonafides barátom fittyet vetett erre.
– Az a doktor nagy ignoráns volt.
Én aztán védelmeztem a doktort. Annak bizony igaza van. Én érzem azt magam, hogy megyek lefelé a lejtőn. A jövő tél reám nézve örök tél lesz.
– Bliktri! kiálta föl az én békám. Nincs neked semmi komoly bajod. Én tudom bizonyosan. Nem kopogtatom én senkinek a bordáit, nem hallgatom a lélekzését, csak a szemébe nézek. A szeméből meglátom, hogy élni, vagy meghalni való-e? A szemek adják a csalhatatlan diagnosist. Van elég piros pozsgás ábrázat, a kinek, ha a szemébe nézek, azt mondom rá: «ez egy hulla!» A te szemedből azt látom, hogy te lepipálod Mathusálemet.
Én csak búskomoran mosolyogtam erre a biztatásra.
– No, hogy meggyőzzelek róla, mennyire komolyan beszélek, mondá Bonafides doktor, – hát itt van a zsebemben egy biztosítási kötvény az én társaságomtól. Diktáld fel, mennyi az összeg, a melyet halálesetre biztosítani akarsz: én elfogadom s holnap kezedben lesz a társaságom szerződése.
Én erre azt mondtam, hogy: «tudod pajtás: én soha életemben nem csaltam, nem loptam, nem szeretném, ha a halálom esetével csalnék, lopnék meg valakit».
Bonafides doktor nem tágított.
– Én egész komolyan mondom neked, hogy semmi organikus bajod nincsen. A miben szenvedsz, az kedélybaj. Elmulik. Fogadd el az ajánlatomat. Csak nem képzeled, hogy én a te megtréfálásodért koczkáztatom a jövedelmező állásomat. Ha én a biztosító társaságommal egy halálra vált embert fogadtatok el, engemet rögtön elcsapnak.
Én csak még sem álltam rá.
Ez alatt a cselédem felhozta az ozsonnát: aludt tejet, mézet, kenyeret.
Bonafides doktor azt mondá erre:
– Tudod mit pajtás? Tegyük el ezt az ozsonnát holnapra! most pedig öless csirkét, csináltass paprikást galuskával, s aztán hozass fel a pinczédből abból a jó schillerborodból.
– Paprikás csirke! galuska! schillerbor! Hisz ezeket az én házi orvosom mind a halálos mérgek kategoriájába sorozza!
– Ejh! szólt Bonafides doktor, ha én, az inkarnatus növényfaló meg nem halok ezektől, te csak nem halsz meg tőlük.
– Igazad van! No hát, Isten neki! Excedáljunk. Hisz a siralomházba kitett bűnösnek is szabad egyszer jóllakni utoljára.
Csaptunk aztán egy olyan jukundus ozsonnát az én barátommal, hogy vacsora lett belőle: vége felé még daloltunk is: «Hajtogassuk a kancsókat, feltaláljuk benn a jókat.»
Hogy vacsora után aláirtam-e én a biztosítási szerződést? arra bizony nem emlékezem akkurátosan, hanem hogy két nap mulva ott volt a kezemben az életbiztosítási kötvény: az már bizonyos.
És ettől a naptól kezdve nem jártam szállást keresni se Marsba, se Jupiterbe, hanem láttam a földi dolgaim után.
S mondhatom, hogy nem csaltam meg a Bonafides doktor biztosító-társaságát: mert azóta harminczhárom esztendő elmult, s én ez alatt busásan befizettem évi dijakban azt az egész összeget, a mit halálom után fognak kapni a jótékony intézetek.
Hanem azért nem én vagyok az a bizonyos kétéletű ember: hanem majd a végén kiderül, hogy ki szolgált rá erre a czímre?
Hogy e naptól fogva Bonafides doktor rám nézve a legrokonszenvesebb alakká vált, az egyenes logika. Ez az igazi barátság! A ki a jó pajtása kedvéért megtöri a vegetariánus fogadalmat s egy napra felcsap húsevőnek, borivónak! A csodadoktor, a ki azzal gyógyitja ki a pácziensét a melankholiából, hogy megtanítja par-kompanyi korhelykedni.
Kedves gyógyrendszer!
Egészen osztom annak a kedves emberemnek a véleményét, a ki a Kneipp-kúra csodahatásáról hallván beszélni, lelkesülten kiálta fel: «No azt a Kneip-kúrát én is szeretem!» (Csakhogy ő nem két «p»-vel a végén értette azt a szót, hanem egy «e»-vel megtoldva.)
De térjünk vissza az elszalasztott fonálra.
Azt mondtam fentebb, hogy egy külföldön utazott barátomtól (ifjabb kiadómtól) kaptam egy doboz kagylót, csigahéjat.
Ez eleinte nekem lett baj, később aztán megint neki lett baj. (Majd elmondom én azt sorba, hogyan történt.)
Hát én nekem az volt a bajom, hogy azoknak a szép conchiliáknak a neveit nem tudtam.
De itt volt Bonafides doktor, a ki sűrűn eljárt hozzám (a kúrát ismételni), annak mint természettudósnak, mulhatlan kötelessége volt a csigák országát ismerni. Megtette azt a barátságot, hogy segített nekem a darabokat determinálni. Hozattam külföldről egy ahoz való drága könyvet: Lamarke Malakologiáját, a melyben le voltak festve a legnevezetesebb acefalák és cefalopodák.
A gyüjteményem egy darabjánál lelkesedve szólalt fel az én béka barátom: «Hűh, pajtás! ez a békateknőknek a királynéja! Csakhogy ez csupán a fele a kagylónak s a tövisek le vannak róla tördelve: ha a megfelelő részt hozzáillesztik s minden kinövése ép maradt rajta, akkor ez a természet remeke; a miért is ezt a nevet viseli: «Venus Dione».
Kiváncsi lettem rá.
– Hja, ez igen nagy ritkaság, s nem csak az, hogy drága: de a kinek birtokában van, az nehezen válik meg tőle. Nálunk csak a múzeum bir egyet, teljesen ép példányt. Azt zár alatt őrzik. A mi derék múzeum-direktorunk, a királyi tanácsos, valahányszor a természettudományi osztályt meglátogatja, mindig a Venus Dione istenasszony csigánál végzi a vizitet. Ott megtekintheted te is.
Meg is tekintettem.
Csakugyan.
– Hát annak én is megadnám az árát.
– Hja, azt nehéz kapni. Én Bécsben tudok valakit, a kinél van ilyen Venus Dione; talán te neked eladná, a kit, mint irót, kedvel.
– Csakhogy én nekem semmi dolgom sincs Bécsben, s egy csigabigáért Bécsbe föl nem megyek.
… Hát ez akkor volt!
Biz azóta nagy idő elmult.
Azóta már sokszor jártunk Bécsbe. Fel is panaszolták!
A csigagyüjteményem is egész múzeummá felszaporodott s abban nekem egy egész regényemnek a honoráriuma fekszik, a «Csigák regényeé».
Ez hát az én bajom.
Ámde a «csigák regényét» az én kedves barátom, Emich Gusztáv, a ki az első csigagyűjteményt ajándékozta nekem, vette meg tőlem: ki is adta, a nyakán is maradt. Ez meg az ő baja.
Az én gyűjteményem egyszer valamikor majd jó lesz a múzeumnak. Legyen neki Venus Dionéja in duplo.
Az efféle gyűjtési szenvedélybe aztán csak bele kell kóstolni az embernek, hogy megíttasodjék tőle. Nekünk szárazföldi pocsétakerülőknek fogalmunk sincs róla, micsoda világ van a tengerszín alatt? Milyen fényűzés van ott, a hol nem ismerik a fényt! A csigák nem látnak: csak érzik, sejtik a napfényt, mint az ember a túlvilágot; de nem látják.
Kinek a számára fejtik hát ki ezt a pompát?
(Kinek a számára míveli ki az ember a lelkét?)
Én azt mondom, hogy a mi az emberre nézve a lélek, a csigára nézve az a csigahéj. A halhatatlan nemes rész.
Az élő csiga egy halandó kocsonyás mócsing, s ez a mulandóságnak szánt puhány alkot (miből?) remek műveket (hogyan?), a melyek soha el nem múlnak. Száz meg száz ezer év előtti alkotásai ott vannak a juramészben, a kőszénben, a márványban, a vasban. Márványnyá, vassá átanyagult csigák nálam is láthatók.
Mennyi ész, mennyi szépízlés kell egy scalaria pretiosa porczellán tornyának a megalkotásához! Az egy építészeti remekmű: egy Bábeltorony, egy kampanile, melynek tornácztekervényei oszlopocskákkal vannak összekötve.
A solarium perspectivum pedig csupa szines gyöngysorok egymásra fűzéséből alkotja meg bámulatos ötvösműremekét filigrán-munkával.
Hát a halyotis irisek titkát ki tudja eltanulni? Hogyan csinálnak zöld és sötétkék aranyat? rózsaszínű ezüstöt, opálezüstöt?
Hát a meleagrina margaritifera, a ki az igazgyöngyöt készíti, szivárványt játszó teknőjében? Ki súgja meg neki, hogy egy felsőbb világban azt a gyöngyöt angyalok fehér nyaka fogja viselni felfűzve.
Van egy csigám: az euplecteia aspergillum, a mi rátekintve olyan, mintha selyemszálakból volna csipkeverő géppel szőve; csak kézbevéve árulja el, hogy az a selyemfonál mind kőből van: átlátszó, mint egy fátyol. Egy oldalán valamikor valami ellenséges állat lyukat ütött: azt a csiga gondos öltésekkel, ahogy a harisnyán szokták a lyukat bestóppolni, szépen befoldozta. Hogyan jutott hozzá? Ez, a mi nem megy a fejembe!
Ellenben ott van a hatalmas tridacna gigas: elébb, mint öt éves gyermek, fodros főkötőcskéjével: egy kis bébé; másik példányban már huszonöt éves menyecske, ugyanannyi fodor a fejkötőjén, a hány az évszáma. Egy harmadik példányt, mely száz éves matrona lehetett, a nemzeti múzeumnak adtam, annak ott külön vasállványt készítettek, ez két mázsát nyom. Ez a két teknőjét összecsapva, a közé akadt hajókötelet úgy vágta ketté, mintha bárddal csapták volna el.
A turbo chryostomus tökéletes aranynyal béleli ki a bejáratát, s hogy a tolvajok hozzá ne férjenek, csinál magának egy külön ajtót, melylyel a házát bezárja.
A conus litteratus valóságos írástudó: fekete chaldeai betűkkel írja tele a házát, hosszú, tekergő sorban, s a tizenötödik sornál egy sor narancssárga rúnát fest közben, aztán folytatja megint a feketét. S ezt minden példány megtartja. Ki tanítja őt erre? Mikor nincs látása!
A csigaházak leggyönyörűbbike az argonauta argo. Ez már nem csiga, hanem fejlábas: ez már lát. Ez lehet a spiritiszta a tengerlakók közt. Fehér a héja, s olyan finom, mint a mézsejt, egy őskori gályát képez; fejlábai, köpenye a víz alatt propellerek, a teknőt felül viseli. Mikor aztán a tenger szinére feljön, a napsugárban kéjelegni, akkor megfordítja a teknőjét, lesz belőle hajó, köpenyét kifeszíti, lesz belőle vitorla, a csápjaival kormányoz: a szél sebesen röpíti tova, mint egy gályát a sík tengertükrön; a vitorla rózsaszín, az evezők karmazsinveresek. Tündérjáték!
S ezeknek a gyönyörű lényeknek milyen élethistóriája van! – No, de elég volt ennek a leirásával egy kiadót megnyomorítani! – Elég volt már a csigákból: – lássuk már inkább a békát!
Hát hiszen, – csigalépéssel bár, – de folyvást előrehalad a mi történetünk. Tudniillik, hogy mind ezen tengeri csodák megismerésében nekem folytonos segítségemre volt az én tisztelt barátom, doktor Bonafides, a ki azontúl is folytonosan feljárt Bécsbe, s nekem onnan hordott haza (jó pénzért) újabb meg újabb ritkaságokat.
A legutolsók egyike volt a csodálatos állatnövény: az actinia, a tengeri tulipán.
Ez az én doktor barátomnak épen az ellenkezője. A vegetarianus egy olyan állat, a mely növényt eszik, az actinia pedig olyan plánta, a mely állatot eszik. – Én természetesen csak a csonttá alakult hüvelyét kaphattam meg: magáról az élő lényről sokat beszél Oken és Lamarck. Növény az, mely gyökerével odatapad a sziklához s ott marad, a míg jónak látja. A nyíláson előjön egy gyönyörű tulipán, a virágos kertek minden pompájával kérkedő; czafrangjai, mint a virágkelyhek hímszálai és bibéje. Mikor aztán egy repkedő tengeri pók rászáll a virágkehelyre, azt hívén, hogy az ennivaló préda, a tengeri tulipán kelyhe egyszerre körülburkolja, behúzza a hüvelyébe s kiszívja a velejét, a héját kidobja. Az actinia azonban azt is megteszi, mikor megéhezik, hogy kihúzza magát a sziklából, a melybe megfészkelt, s odább megy (egy virág, a ki megy!), fölkeres egy osztrigatelepet, oda bekvártélyozza magát, s aztán az osztrigákat szépen kieszegeti a kagylóikból, a hányat csak elérhet. Valóságos gourmand!
– Ejh! De szeretnék én egyszer egy ilyen eleven tengeri tulipánt látni, a ki csigákat eszik! Mondám én az én doktoromnak.
– Bécsben láthatnál: ott van.
… Ez alatt aztán bekövetkezett az idő, hogy Bécscsel kibékültünk, s egyszer csak engem is felküldtek Bécsbe, hogy hallgassam meg a közös hadügyminiszter exposéját.
De nem voltam én olyan kiváncsi az Uchatius-ágyuk öntésének titkára, mint az eleven tengeri tulipánra.
– Ha akarod, hát én elvezetlek oda, a hol az látható, – ajánlkozék doktor Bonafides, a ki szintén Bécsben járt a præparált csontvázaival.
Találkát adtunk egymásnak szinház után a Sachernél.
Az actinia szereti a gázvilágítást.
A híres és drága vendéglő éttermébe megérkezve, kérdezősködtem doktor Bonafides után. A pinczér rögtön útbaigazított. Itt vacsorál egy chambre separéban. Bebocsátott a cella ajtaján.
Vídám kaczagás hangjai fogadtak.
A terített asztal mellett ült a pamlagon az én Bonafides doktorom, s ugyanazon pamlagon egy aranyveres chignonnal ellátott fiatal hölgy, mind a ketten kalapfeltéve: az egyiknek a fején volt egy fehér kásztor-czilinder, a másikén egy strucztollas pamela-kalap, csakhogy a czilinder a hölgy chignonját diszíté, a pamela pedig a doktor kopasz tarkóját takarta; – hogy külömben is jó ismeretségben lehettek, azt onnan sejtettem, hogy épen akkor a pezsgős poharaikat kocczintották össze. Aztán még egy pohárral az én egészségemre. Számomra is volt terítve.
Hát bizony nem szaladtam el. Csak a kalapomat biztosítottam a szék alá téve.
Még a vacsora elején voltak: – az osztrigánál. – Én még akkor az osztrigát a világ sűrű kincséért meg nem ettem volna. Egy eleven állatot lenyelni! Hát eleinte csak a nézésnél maradtam.
Hanem a vereshajú hölgy hatalmasan tudta az osztrigát fogyasztani. A magáén kívül még a nekem hozott tuczatot is behörpentette.
Nagyon vidám kedélyű, mulatságos hölgy volt. Pompás adomákat tudott, nagy chic-kel, előadni a legfelsőbb tízezrek világából s azokról a deszkákról, a melyek a világot képviselik.
A vacsoránál természetesen szó sem volt burgonyáról és retekről, az én vegetariánus doktorom beérte az őzgerinczczel és strassburgi pástétommal is, s a rénusi lazaczot sem tartotta eretnekségnek.
Egy kis időre a vereshajú hölgy eltávozott a czellából, otthagyva a kalapját, mantillját, visszatérés zálogául. Én ez időközt felhasználva, azt kérdeztem Bonafidestől:
– Hát azt az actiniát mikor nézzük meg, a ki osztrigákat eszik?
Nagyot nézett reám azokkal a békaszemeivel.
– Hát nem láttad? Itt a szemed láttára hörpölt fel két tuczat osztrigát.
– Hát ez a te eleven actiniád?
Ezért aztán megint csak engemet nevettek ki.
– De el ne mondd ezt odahaza a denevéremnek!
*
Hogy is mondja a seregélyem:
«Tu spitzbúb! wo warst du?»
No már most megtanultam, hogy mi az amfibium?
Az, a ki Budapesten szárazföldi állat, Bécsben pedig vizi állat.
Mégis csak tanul az ember valamit a békától.
Ez a kettős élet folyt így szépen éveken át, variácziókkal.
Míg egyszer aztán Bonafides barátomat egy ilyen lucullusi lakoma után hirtelen megütötte a guta s nyomban mind a két életével leszámolt. Hivatását teljesítve halt meg, mint egy hős a csatatéren.
A biztosító társaság harminczezer forintot fizetett az özvegyének.
A gyászoló özvegy pompás síremléket emeltetett a számára, egy fekete obeliszket, melyre egy gyászoló hölgyalak borúl: bizonyosan az ő saját képmása.
S az obeliszkre ezen szavakat vésette fel arany betűkkel:
«A leghívebb férjnek.»
(A mit bizony megérdemelt.)
És még e szavakat:
«Hasznos volt az élete,
Szép volt a halála.»
(Ezt is megérdemelte.)
Hanem a bolond kőfaragó összetévesztette a két szót s így faragta ki: «Szép volt az élete s hasznos volt a halála.»
(No, ezt meg aztán igazán megérdemelte.)