N-AVEAM NIMIC SPECIAL DE FĂCUT, AŞA CĂ M-AM DUS JOS la spălător şi am stat cu el de vorbă în timp ce se bărbierea. Eram singuri, căci ceilalţi se aflau încă la meci. Era o căldură ca-n iad, şi toate ferestrele se aburiseră. De-a lungul peretelui erau vreo zece chiuvete. Stradlater se rădea la cea din mijloc. M-am cocoţat pe cea de lângă el şi am început să deschid şi să-nchid robinetul de apă rece – ăsta-i un tic nervos de-al meu. Stradlater se bărbierea fluierând Song of India. Fluiera întotdeauna strident şi fals şi alegea întotdeauna bucăţi grele, chiar şi pentru cei care fluieră bine, cum ar fi Song of India sau Slaughter on Tenth Avenue. Era în stare să nenorocească orice cântec.
Vă amintiţi că vă spuneam de Ackley că era îngrozitor de neglijent. Ei bine, aşa era şi Stradlater, dar în alt sens. La Stradlater murdăria era mai ascunsă. Aşa, pe dinafară, arăta foarte bine. Dar să fi văzut de exemplu aparatul lui de ras. Era veşnic ruginit şi plin de spumă uscată, de firişoare de păr şi de murdărie. Nu-l curăţa niciodată. E drept c-arăta întotdeauna bine, după ce se aranja, dar dacă ajungeai să-l cunoşti cum îl cunoşteam eu, îţi dădeai seama că, de fapt, era neglijent şi murdar. Motivul pentru care se ferchezuia şi ţinea să arate cât mai bine era că se iubea la nebunie. Se credea tipul cel mai bine din toată emisfera vestică. Era frumos – adevărat – dar avea genul acela de frumuseţe care-i făcea pe părinţi, atunci când îi vedeau poza în albumul de fotografii, să te întrebe: „Băiatul ăsta cine-i?” Vreau să spun că frumuseţea lui era o frumuseţe de album. Cunoşteam o grămadă de băieţi la Pencey care, după părerea mea, erau mult mai frumoşi decât Stradlater, dar în poze nu ieşeau atât de bine ca el. Păreau c-au nasul mare sau urechile blege. Lucrul acesta l-am băgat de seamă de mii de ori.
Stăteam deci pe chiuvetă lângă Stradlater, care se bărbierea, şi tot deschideam şi închideam robinetul. Îmi păstram şapca roşie de vânătoare pe cap, cu cozorocul la spate. Tare-mi plăcea şapca asta! Îmi plăcea la nebunie!
— Ascultă, spuse Stradlater. Vrei să-mi faci un mare serviciu?
— Ce serviciu? L-am întrebat fără prea mare entuziasm.
Mereu te ruga să-i faci câte un mare serviciu. Tipii ăştia frumoşi, care se cred buricul pământului, te roagă tot timpul să le faci câte un mare serviciu. Şi asta numai şi numai pentru că se iubesc la nebunie şi îşi închipuie că nu se poate să nu-i iubeşti şi tu şi că mori să le faci servicii. Într-un fel, e amuzant!
— Te duci undeva astă-seară? M-a întrebat el.
— Poate că da, poate că nu. Nu ştiu. Dar de ce?
— Până luni trebuie să citesc vreo sută de pagini la istorie. Ce-ar fi să-mi scrii tu compunerea la engleză? Dacă nu predau porcăria asta până luni sunt în pom, d-asta te şi rog! Ce zici?
Adevărată ironie a soartei. Zău că da.
— Când te gândeşti că pe mine m-au dat afară din şcoala asta blestemată, i-am spus, şi tu vrei să-ţi scriu o blestemată de compunere?
— Da, ai dreptate. Dar totuşi, dacă nu mi-o scrii sunt în pom. Fii băiat bun. Fii un băiat de zahăr! Hai zău! O scrii?
Nu i-am răspuns imediat. Pe leprele astea, cum e Stradlater, e bine să le ţii puţin în şah.
— Despre ce trebuie să scrii? L-am întrebat.
— Despre orice. Numai descriere să fie. Descrie o cameră, o casă. Sau un loc unde ai stat odată sau orice lucru pe care-l cunoşti. Ştii tu. Numa' să fie cât mai descriptiv!
Şi-n timp ce vorbea trase un căscat, de-am crezut c-o să i se rupă fălcile. Şi ăsta-i unul din lucrurile care mă scârbesc îngrozitor. Adică, vine unul şi-ţi cere un blestemat de serviciu, şi, în timp ce ţi-l cere, cască.
— Numai să n-o faci prea bună, adăugă el, asta-i tot. Porcul de Hartzell e de părere că eşti un as la engleză şi ştie că stăm în aceeaşi cameră. Deci, nu pune chiar toate virgulele şi punctele unde trebuie.
Ăsta-i alt lucru care mă scârbeşte. Tu ai talent la scris şi vine unul şi începe să-ţi vorbească despre virgule, Stradlater proceda întotdeauna aşa. Voia să te facă să crezi că singurul motiv pentru care compunerile lui erau proaste era pentru că punea toate virgulele aiurea. Din punctul ăsta de vedere, semăna puţin cu Ackley. Am stat odată lângă Ackley la un meci de baschet. Aveam un tip grozav în echipă, unul Howie Coyle, care băga mingea-n coş de la mijlocul terenului, şi nici măcar nu atingea panoul sau mai ştiu eu ce. Ei bine, tot timpul meciului, Ackley mi-a repetat că Howie Coyle avea exact statura potrivită pentru baschet. Doamne, ce silă mi-e de lucrurile astea!
După un timp, m-am săturat să stau pe chiuvetă, aşa că m-am dat jos şi-am început să bat step, numai aşa, de banc. Mă distra. De fapt, nu prea ştiu să bat step, dar spălătorul era pardosit cu piatră, şi era potrivită pentru step. Am început să imit un actor pe care-l văzusem într-un film. Într-o comedie muzicală. Pentru mine, filmele-s ca sarea-n ochi, dar mă distrează grozav să-i imit pe actori. Stradlater mă privea prin oglindă în timp ce se rădea. Mie atât mi-a trebuit. Îmi place să am public. Sunt un exhibiţionist.
— Sunt fiul afurisitului de guvernator, i-am zis. Şi băteam step ca un nebun prin spălător. Şi nu vrea să mă lase să mă fac dansator, vrea să mă trimită la Oxford. Dar stepul ăsta blestemat mi-a intrat în sânge.
Stradlater începu să râdă. Nu se poate spune că n-avea oarecare simţ al umorului.
— Astă-seară e premieră la Ziegfeld Follies12. Începusem să-mi pierd suflul. De fapt, am răsuflarea foarte scurtă. Actorul care joacă rolul principal nu mai poate continua. E beat ca un porc! Atunci pe cine să-l pună în locul lui? Pe mine! Pe fiul afurisitului de guvernator.
— Unde ai găsit şapca asta? Întrebă Stradlater.
Se referea la şapca mea de vânătoare. O vedea atunci pentru prima dată.
Oricum, îmi pierdusem suflul, aşa că am renunţat să mai fac pe nebunul. Mi-am scos şapca şi m-am uitat la ea pentru a nouăzecea oară.
— La Mew York, azi-dimineaţă. Am dat un dolar pe ea. Îţi place?
Stradlater dădu din cap şi zise:
— Lux.
Voia doar să mă linguşească, fiindcă îndată după aceea a adăugat:
— Ascultă. Îmi scrii compunerea sau nu? Trebuie să ştiu.
— Dac-am timp o scriu, dacă nu, nu.
Apoi m-am dus şi m-am aşezat din nou pe chiuvetă.
— Cine-i fata? L-am întrebat. Fitzgerald?
— Aş! Ţi-am spus c-am rupt-o cu vaca aia!
— Da? Atunci dă-mi-o mie. Vorbesc serios. E genul meu.
— Ia-o. Da-i prea bătrână pentru tine.
Şi deodată – fără nici un motiv, doar aşa, de banc – mi-a venit să sar de pe chiuvetă şi să-i fac lui Stradlater un dublu nelson. Vreau să vă spun, în caz că nu ştiţi, că dublul nelson e o figură de luptă în care îţi cuprinzi partenerul pe după gât şi, dacă ai chef, îl sugrumi. Aşa că i-am făcut un dublu nelson. M-am aruncat asupra lui ca o panteră.
— Isprăveşte, Holden, pentru Dumnezeu! Strigă Stradlater.
N-avea chef dejoacă. Se bărbierea şi aşa mai departe.
— Ce, vrei. Vrei să-mi tai beregata?
Dar nu i-am dat drumul. Îl ţineam strâns.
— Liberează-te din strânsoarea mea de cleşte, i-am spus.
— Ah, Doamne.
Şi-a pus jos aparatul de ras şi apoi, ridicând brusc braţele, m-a făcut să-i dau drumul. Era un tip foarte puternic, iar eu sunt foarte slab.
— Acum lasă aiurelile astea, mi-a spus, începând să se săpunească încă o dată.
Ca să fie superb, se bărbierea întotdeauna de două ori cu aparatul lui cel împuţit.
— Dar dacă nu eşti cu Fitzgerald, atunci cu cine eşti? L-am întrebat şi m-am aşezat din nou pe chiuvetă. Cu păpuşica de Phyllis Smith?
— Nu. Trebuia să mă întâlnesc cu ea, dar a căzut totul baltă. E vorba de colega de cameră a fetei cu care umblă Bud Thaw. A, da. Era să uit. Spune că te cunoaşte.
— Cine mă cunoaşte?
— Fata asta a mea.
— Zău? Cum o cheamă?
Începuse să devină interesant.
— Stai să mă gândesc. A, da, Jean Gallagher.
Mamă, era să cad jos când am auzit numele ăsta.
— Jane Gallagher, am zis şi m-am dat jos de pe chiuvetă.
Zău că era să-mi vie rău. Păi sigur c-o cunosc. Am fost chiar vecini, acu' două veri. Avea un blestemat de doberman imens. Aşa ne-am cunoscut. Câinele ăsta îşi tot făcea drum pe la noi.
— Pentru Dumnezeu, Holden, îmi stai în lumină, spuse Stradlater. Alt loc nu ţi-ai găsit?
Mamă, ce emoţionat eram. Zău!
— Unde e? L-am întrebat. Ar trebui să mă duc jos să-i dau bună ziua sau, mă rog, să-i spun ceva. Unde e? În clădirea de alături?
— Îhî.
— Cum de-a pomenit de mine? Învaţă la B. M.13? Îmi spunea că s-ar putea să se ducă acolo. Acolo sau la Shipley. Credeam că-i la Shipley. Cum de-a pomenit de mine?
Eram emoţionat. Zău că eram.
— Să mor dacă ştiu. Ridică-te puţin, ce Dumnezeu, că stai pe prosopul meu, îmi zise Stradlater.
Mă aşezasem pe afurisitul lui de prosop.
— Jane Qallagher, am repetat eu, căci nu puteam să-mi revin. Doamne Isuse Cristoase!
Stradlater îşi dădea pe păr cu „Vitalis”. Cu „Vitalis” din tubul meu.
— E dansatoare. Face balet şi aşa mai departe. Făcea câte două ore de exerciţii pe zi, chiar şi pe căldura cea mai mare. Era îngrijorată că asta o să-i pocească picioarele, că o să se îngroaşe şi aşa mai departe. Jucam mereu dame cu ea.
— Ce jucai cu ea?
— Dame.
— Dame, Dumnezeule!
— Da. Nu voia niciodată să-şi mute regii. Când reuşea să-şi facă un rege, nu-l mai muta. Îl lăsa în ultimul rând. Îşi alinia toţi regii în ultimul rând. Şi nu-i folosea niciodată. Îi plăcea să-i vadă cum arătau aliniaţi acolo.
Stradlater n-a mai zis nimic. Asemenea lucruri nu prea interesează pe nimeni.
— Maică-sa era membră la acelaşi club cu noi, am urmat eu. Şi eu, din când în când, ca să scot ceva bani, căram bastoanele şi mingile jucătorilor de golf. Şi, o dată sau de două ori, mi s-a întâmplat să car şi bastoanele maică-şi. Din nouă găuri a reuşit să marcheze vreo sută şaptezeci de puncte.
Stradlater aproape că nu asculta. Îşi pieptăna podoaba capilară.
— Ar trebui să mă duc jos, să-i spun măcar bună ziua.
— De ce nu te duci?
— Mă duc imediat.
Începu să-şi facă din nou cărarea. Îi trebuia cam o oră ca să se pieptene.
— Părinţii ei erau divorţaţi, i-am povestit eu mai departe. Maică-sa se recăsătorise cu un porc beţiv. Unul uscăţiv, cu picioare păroase. Parcă-l văd. Purta tot timpul pantaloni scurţi. Jane spunea că era un fel de scriitor, scenarist sau nu ştiu ce naiba, dar nu l-am văzut niciodată făcând altceva decât să pilească şi să asculte piesele alea poliţiste cretine de la radio şi să se învârtească gol prin casă. În faţa lui Jane şi a tuturor.
— Nu zău? Exclamă Stradlater.
Asta îl interesa. Povestea cu beţivul învârtindu-se gol prin casă, în faţa lui Jane. Stradlater ăsta era obsedat de problemele sexuale.
— A avut o copilărie îngrozitoare. Serios.
Asta însă nu-l mai interesa pe Stradlater. Nu-l interesau decât poveştile obscene.
— Jane Gallagher. Doamne.
Nu reuşeam să-mi revin. Zău că nu.
— Ar trebui măcar să cobor să-i spun bună ziua.
— De-ce naiba nu te duci, în loc să stai aici şi să mă baţi la cap!
M-am dus la fereastră, dar nu puteam să văd nimic, că era aburită de căldură.
— N-am chef acum, i-am spus. Şi nici n-aveam. Îţi trebuie o dispoziţie specială pentru asemenea lucruri. Credeam că învaţă la Shipley. Aş fi putut să jur că învaţă la Shipley.
Am început să mă plimb în sus şi în jos prin spălător. Nici n-aveam altceva de făcut.
— I-a plăcut meciul? Am întrebat.
— Da, cred că da. Nu ştiu exact!
— Ţi-a povestit cum jucam dame toată ziulica, şi aşa mai departe?
— Nu mai ştiu. Ce Dumnezeu, abia am făcut cunoştinţă, îmi zise Stradlater.
Isprăvise cu pieptănatul podoabei capilare şi începuse să-şi strângă împuţitele obiecte de toaletă.
— Ascultă. Să-i transmiţi complimente din partea mea. Îi transmiţi?
— Da, zise Stradlater, dar ştiam că n-o să-i transmită nimic.
Tipii de felul lui Stradlater nu transmit niciodată complimente nimănui.
El s-a dus sus în cameră, dar eu am mai rămas un timp în spălător, gândindu-mă la Jane. Apoi m-am dus şi eu în cameră.
Când am intrat, Stradlater îşi potrivea cravata în faţa oglinzii. Îşi petrecea aproape jumătate din viaţă în faţa oglinzii. M-am aşezat în fotoliu şi m-am uitat la el.
— Ascultă, să nu-i spui că m-au dat afară.
— Bine.
Stradlater avea totuşi o calitate. Nu trebuia să-i explici fiecare fleac câte o jumătate de oră, cum trebuia să-i explici lui Ackley. Poate pentru că nu prea-l interesa nimic. D-asta. Pe când cu Ackley era altă poveste. Măgarul de Ackley băga nasul peste tot.
Stradlater îşi puse scurta mea.
— Pentru Dumnezeu, vezi să nu mi-o lărgeşti, i-am zis. N-am apucat s-o pun decât de vreo două ori.
— Fii liniştit. Da' unde naiba-s ţigările mele?
— Pe birou.
Nu ştia niciodată unde-şi punea lucrurile.
— Sub fular.
Luă ţigările şi le vârî în buzunarul scurtei – scurta mea.
Şi deodată, aşa, ca să fac ceva, am întors şapca de vânătoare cu cozorocul în faţă. Începusem să mă enervez. Sunt un tip foarte nervos.
— Ia spune-mi, unde te duci cu ea? L-am întrebat. Te-ai hotărât?
— Nu ştiu. Dac-om avea timp, o duc la New York. Dar nu ştiu de ce naiba nu s-a învoit decât până la nouă şi jumătate.
Nu mi-a plăcut cum a zis asta, aşa că i-am spus şi eu:
— Nu s-a învoit decât până la nouă şi jumătate fiindcă nu ştia ce cuceritor şi ce frumos eşti. Dac-ar fi ştiut, s-ar fi învoit până la nouă şi jumătate dimineaţa!
— Să ştii că ai dreptate, mi-a răspuns el.
Nu reuşeai să-l scoţi din sărite cu una, cu două. Era prea încrezut.
— Lasă gluma şi fă-mi compunerea, mi-a zis.
Îşi pusese haina şi era gata de plecare.
— Nu te omorî, numai vezi să fie descriptivă, cât se poate de descriptivă. Ne-am înţeles?
Nu i-am răspuns. N-aveam chef. I-am spus doar atât:
— Întreab-o dacă-şi mai lasă regii în ultimul rând.
— Bine, am s-o întreb, mi-a răspuns, dar eram convins că n-are s-o întrebe. Ai grijă ce faci – şi ieşi trântind uşa.
Am rămas locului vreo jumătate de oră. Vreau să spun c-am rămas în fotoliu, fără să fac nimic. Mă tot gândeam la Jane, la întâlnirea ei cu Stradlater şi la tot restul. Şi asta m-a enervat atât de tare, încât am simţit că-mi ies din minţi. Că doar v-am spus ce măgar libidinos era Stradlater.
Şi, deodată, Ackley apăru din nou, scoţând capul printre perdelele de la duş, ca de obicei, nepoftit de nimeni. Pentru prima dată în viaţa mea stupidă mă bucuram că-l văd. Mă împiedica să mă mai gândesc la celelalte lucruri.
A rămas cu mine până la ora cinci şi mi-a vorbit despre toţi băieţii de la Pencey, spunând că nu poate să-i sufere, şi şi-a stors un coş enorm pe care-l avea în bărbie. Nici măcar nu s-a folosit de batistă. Şi, la drept vorbind, cred că nenorocitul nici măcar n-avea batistă. În orice caz, eu nu l-am văzut niciodată folosind aşa ceva.