— Ia poftim încoace.
Bunica a venit ca un nour de grindină.
Bunicul umblă în birou, la casa de fier.
Gura bunicii s-a ascuţit de tăcere: ochii fulgeră: nasul împunge. Bate crivăţul dinspre bunica. Acolo-i nordul nepotului.
Dintâi l-a zmucit de umăr ca pe o haimana; apoi l-a apucai, de ureche ca pe un nepot.
— Mă rog, ce-i asta?
„Asta” e trăsnetul, „Asta” e trâmbiţa judecăţii de apoi. „Asta-i”…
— Un pachet de ţigări, bunică, răspunde paloarea cu glas alb.
— Aşa? De ţigări?
— De ţigări, – repetă aiurit nepotul, ca şi cum deodată ar fi devenit ecou în peştera năprasnică.
— Şi de unde, mă rog, ţigări în casa mea?
Ştiu eu, bunică? Poate că le-a uitat tata.
Bunica tace ca un tun, astfel privindu-l.
— Tată-tău?
— Tata, şopteşte nepotul blând ca iedul în gura lupului.
— Tată-tău?
Unghiile bunicii pun fiorul unui cercel în urechea nepotului.
— Ştiu eu, bunică!
— Ba ştii.
— Ştiu? Eu?!
— Ştii. Tu.
— Spune mata: ce ştiu?
— Ba spune tu.
Tace ca un gheţar. Şi creşte.
Nepotul îngheaţă ca picurul unui uluc. Şi scade.
— Zi drept: fumezi buruiană. Îmi spurci casa. Îmi feşteleşti covoarele. Strici sănătatea lui bunicu-tău. Zi: fumez.
— Fumez, bunică.
— Cine te-a învăţat? Ticălosu’ de frate-tău?
— Eu singur.
— Auzi! Şi-ţi place?
— Îmi place.
— Auzi! Tată-tău ştie?
— Nu.
— Nici maică-ta?
— Nici.
— Numai bunică-ta, săraca. Ea să le poarte pe toate…
Oftează cu o înclinare din şale şi ochii spre cer.
Ce-are să se întâmple?
Bunica tresare. S-aude în biroul bunicului zăngănit de chei.
— Na.
Ce? O palmă?
Palmă? Vorbă? Nu mai ştie. E năuc.
— Ia-ţi buriana dracului, netrebnicule, că-mi frige mâinile. Am să dau o liturghie la biserică pentru sufletul tău.
Îi dă ţigările.
N-au fâlfâit îngerii, nu s-au ridicat lespezi, n-au căzut paznici în genunchi, acoperindu-şi cu palmele ochii răniţi de lumina cerului deschis, – dar e ca o înviere.
Bunicul apare în fund.
Bunica îl împinge pe nepot – cu grabă şi scârbă – spre odaia lui.
Dar vine după el şi mai năprasnică, şuierându-i o şoaptă şerpească:
— Da’ să nu afle bunicu-tău că-i prăpăd.