Să binevoiască cititorul să nu se mire peste măsură dacă la începutul acestui capitol intră în scenă Mehmet-Ali. Oricare ar fi fost faima ilustrului paşă în istoria Levantului, el nu va apare în această povestire decât în treacăt, şi numai ca urmare a relaţiilor, neplăcute dealtfel, pe care înaltul personaj îmbarcat pe goeletă le avusese cu acest întemeietor al Egiptului modern.
La acea epocă Mehmet-Ali nu începuse încă să cucerească – datorită armatei fiului său Ibrahim – Siria şi Palestina, care aparţineau lui Mahmud, suveranul celor două Turcii, din Asia şi din Europa. Dimpotrivă, sultanul şi paşa erau buni prieteni, unul dându-i celuilalt cuvenitul ajutor pentru a cotropi Moreea şi a spulbera năzuinţele de independenţă ale micului regat al Greciei.
Timp de câţiva ani, Mehmet-Ali şi Ibrahim stătură liniştiţi în paşalâcul lor. Dar fără îndoială că această stare de vasalitate, care-i făcea doar simpli supuşi ai Porţii, le nemulţumea ambiţia şi nu aşteptau decât prilejul – ba chiar îl căutau – pentru a rupe aceste legături atât de trainic ţesute de-a lungul secolelor.
În Egipt trăia pe atunci un personaj a cărui avere, adunată de-a lungul a nenumărate generaţii, se număra printre cele mai mari din ţară. Locuia la Cairo. Se numea Kamylk-Paşa şi lui i se adresa căpitanul goeletei cu titlul de excelenţă.
Era un om instruit, înclinat îndeosebi spre ştiinţele matematice şi către aplicaţiile practice sau abstracte ale acesteia. Înainte de toate însă, era oriental până în adâncul sufletului, cu inimă de otoman, deşi egiptean din naştere. Astfel că, înţelegând că încercările Europei occidentale de a supune popoarele din Levant vor întâmpina o mai mare rezistenţă la sultanul Mahmud decât la Mehmet-Ali, se aruncă cu trup şi suflet în luptă. Născut în 1780, dintr-un neam de soldaţi, nu avea nici douăzeci de ani când s-a înrolat în armata lui Djezzar, unde prin curajul său îşi cuceri destul de repede titlul şi gradul de paşă. În 1799, îşi riscă de sute de ori viaţa luptând împotriva francezilor conduşi de Bonaparte ajutat de Kleber, Lannes, Bon şi Murat. După bătălia de la El-Arish, făcut prizonier odată cu turcii, ar fi putut să-şi recapete libertatea dacă ar fi vrut să semneze angajamentul de a nu mai lupta împotriva soldaţilor Franţei. Dar, hotărât să lupte până la capăt, mizând pe o necrezută întoarcere a norocului, încăpăţânat în tot ce făcea ca şi în ideile sale, refuză să-şi dea cuvântul. Izbuti să scape şi, mai înverşunat ca oricând, fu întâlnit în diverse ciocniri care au pecetluit conflictul dintre cele două puteri.
După căderea Jaffei, la 6 martie, el a fost printre luptătorii care s-au predat cu condiţia de a li se dărui viaţa. Când prizonierii, în număr de 4.000, în cea mai mare parte albanezi sau arnăuţi, fură aduşi în faţa lui Bonaparte, acesta fu destul de nemulţumit de atare captură, gândindu-se că aceşti soldaţi de temut s-ar putea duce să întărească garnizoana paşei de la Saint-Jean d’Acre. Aşa că, vrând să arate cât de neînduplecaţi sunt ei, cuceritorii francezi, dădu ordin să fie împuşcaţi cu toţii.
De data asta nu li se mai oferea – aşa cum se întâmplase cu prizonierii de la El-Arish – să li se redea libertatea cu condiţia de a nu mai lupta. Nu! Erau osândiţi la moarte. Au căzut, aşadar, pe prundiş, iar acei pe care gloanţele nu-i atinseseră, crezând că vor fi cruţaţi, îşi găsiră moartea pe măsură ce înaintau către mal.
Dar nu în acest loc şi în acest chip i-a fost dat lui Kamylk-Paşa să piară. S-au găsit oameni, francezi – e bine să o amintim, spre cinstea lor – pe care acest măcel, impus poate de necesităţile războiului, i-a îngrozit. Aceşti oameni de treabă izbutiră să salveze câţiva prizonieri. Unul din ei, un matelot din marina comercială, dând în timpul nopţii târcoale stâncilor, unde s-ar fi putut adăposti câţiva nenorociţi, l-a ridicat pe Kamylk-Paşa, grav rănit de un glonte. L-a transportat într-un loc sigur, l-a îngrijit, l-a vindecat. Putea acesta să uite vreodată un asemenea serviciu? Nu… Cum l-a răsplătit şi în ce împrejurări a făcut-o? … Iată obiectul acestei ciudate şi adevărate povestiri.
Pe scurt, după trei luni, Kamylk-Paşa era pe picioare. Campania lui Bonaparte dăduse greş în faţa cetăţii Saint-Jean d’Acre. Sub comanda lui Abdallah, paşa Damascului, armata turcă trecuse, la 4 aprilie, Iordanul, iar pe de altă parte, escadra engleză de la Sydney-Smith patrula prin apropierea Siriei. Aşa că, cu toate că Bonaparte expediase divizia Kleber cu Junot, cu toate că se deplasase în persoană la locul bătăliei, cu toate că îi zdrobise pe turci în bătălia de la muntele Tabor, când se repezi să ameninţe din nou Saint-Jean d’Acre era prea târziu. Sosise acolo o întărire de douăsprezece mii de oameni, ciuma îşi făcuse apariţia şi, la 20 mai, Bonaparte se hotărî să ridice asediul.
Kamylk-Paşa crezu atunci că se poate aventura să se întoarcă în Siria. Să revină în Egipt, ţară atât de mult frământată în acea epocă, ar fi fost cea mai mare nesocotinţă. Era mai potrivit să aştepte. Şi Kamylk-Paşa aşteptă cinci ani. Datorită averii sale, a putut să ducă o viaţă îmbelşugată în diferitele provincii, la adăpost de lăcomia egipteană. Anii aceştia s-au făcut remarcaţi prin intrarea în scenă a fiului unui simplu agă, de a cărui vitejie în bătălia de la Abukir, în 1799, se dusese vestea. Mehmet-Ali începuse să se bucure de o atât de mare influenţă, încât izbuti să-i facă pe mameluci să se revolte împotriva guvernatorului Khosrew-Paşa, să-i aţâţe împotriva şefului lor, să-l detroneze pe Kurşid, succesorul lui Khosrew, şi în cele din urmă să se proclame el – în 1806, cu consimţământul înaltei Porţi – vicerege.
Djezzar, protectorul lui Kamylk-Paşa, murise cu doi ani mai înainte. Văzându-se prea singur în această ţară, acesta se gândi că nu-l mai pândeşte nici o primejdie dacă s-ar întoarce la Cairo.
Avea atunci 27 ani şi alte noi moşteniri făcuseră din el unul din personajele cele mai bogate din Egipt. Nesimţind nici o înclinaţie pentru căsătorie, fiind o fire puţin comunicativă, iubind viaţa retrasă, păstrase însă un interes deosebit pentru meşteşugul armelor. Aşa că, a şteptând să se ivească prilejul de a-şi folosi talentul, vru să-şi cheltuiască energia, atât de firească la vârsta lui, în lungi şi îndepărtate călătorii.
Dar, întrucât Kamylk-Paşa nu avea moştenitori direcţi, cui îi va reveni această uriaşă avere? Existau oare rude colaterale care erau îndreptăţite să o primească?
Un oarecare Murad, născut în 1786, deci mai tânăr decât el cu şase ani, îi era văr. Despărţiţi prin părerile lor politice, deşi amândoi locuiau la Cairo, nu se vedeau. Kamylk-Paşa era devotat intereselor otomane şi acest devotament – se ştie – îl dovedise. Murad, atât prin vorbele, cât şi prin faptele sale, lupta împotriva influenţei otomane şi nu întârzie să devină sfetnicul cel mai de nădejde al lui Mehmet-Ali, pe vremea uneltirilor acestuia împotriva sultanului Mahmud.
Or, acest Murad, singura rudă a lui Kamylk-Paşa, pe atât de sărac pe cât de bogat era celălalt, nu se putea bizui pe averea vărului său decât dacă între ei intervenea o împăcare. Asta însă nu avea să se întâmple. Dimpotrivă, duşmănia, ura chiar, cu toate manifestările ei de violenţă, avea să sape o prăpastie şi mai adâncă între cei doi, singurii membri ai acestei familii.
Trecură astfel optsprezece ani, de la 1806 la 1824, timp în care domnia lui Mehmet-Ali nu fu tulburată de războaie din afară. În schimb el avu de luptat împotriva influenţei tot mai mari şi a acţiunilor de temut ale mamelucilor, complicii săi, cărora le datora tronul. Un măcel general care a avut loc în 1811, în întregul Egipt, îl eliberă de această supărătoare poliţie. După asta, lungi ani de pace le fură asiguraţi supuşilor viceregelui, ale cărui relaţii cu Poarta rămâneau foarte bune – cel puţin în aparenţă, fiindcă sultanul nu avea încredere în vasalul său, şi nu fără temei.
Kamylk-Paşa a fost deseori ţinta duşmăniei lui Murad. Încurajat de dovezile de simpatie pe care i le dădea viceregele, nu înceta să-şi aţâţe stăpânul împotriva bogatului egiptean. Îi reamintea acestuia că vărul său Kamylk-Paşa era un partizan al lui Mahmud, un prieten al turcilor, că îşi vărsase sângele pentru ei. Dacă te-ai fi luat după cele spuse de el, ar fi însemnat că era un personaj periculos, un om care trebuia supravegheat… poate un spion… Acea enormă avere într-o singură mână constituia o primejdie… În sfârşit, Murad spunea tot ceea ce ar fi fost de natură să trezească lăcomia unui suveran atotputernic, fără principii şi fără scrupule.
Lui Kamylk-Paşa nu-i prea păsa de toate astea. În singurătatea în care trăia la Cairo, ar fi fost greu să i se întindă o cursă în care el să se lase prins. Când părăsea Egiptul, o făcea numai pentru lung călătorii. Atunci, pe o corabie al cărei proprietar era, comandate de căpitanul Z6 – cu cinci ani mai tânăr decât el şi de un devotament care ar fi rezistat oricărei încercări – îşi purta pe mările Asiei Africii şi Europei existenţa sa fără nici un ţel, plină de o trufaşi indiferenţă pentru omenire.
În legătură cu aceasta, este cazul să ne întrebăm dacă nu cumva îl uitase chiar şi pe marinarul care-i salvase viaţa în măcelul ordonat de Bonaparte. Uitat? … Nu, fără îndoială. Astfel de servicii nu se uită. Dar aceste servicii şi-au primit ele, oare, răsplata? S-ar putea să nu şi-o fi primit. Să se fi gândit Kamylk-Paşa să recunoască mai târziu şi nu aştepta decât prilejul să o facă, dacă vreodată ar fi ajuns, în plimbările lui pe mări, până în apele franceze? Cine ar fi putut să spună? …
Dealtfel, către 1812, în timpul şederilor sale la Cairo, bogaţi egiptean nu-şi mai putu ascunde că era supravegheat îndeaproape.
Mai multe călătorii, pe care voise să le facă, îi fuseseră interzise din porunca viceregelui. Datorită necontenitelor uneltiri ale vărului său, libertatea îi era ameninţată.
În 1823, Murad, care avea treizeci şi şapte de ani, se căsători în condiţii care îi asigurau, din păcate, prea puţin o situaţie materială deosebită. Se căsătorise cu o tânără felahă, aproape o sclavă. Nu era de mirare că voia să-şi continue întortocheatele-i uneltiri prin care nădăjduia – folosindu-se de influenţa pe care o avea pe lângă Mehmet-Ali şi fiul său Ibrahim – să compromită situaţia lui Kamylk-Paşa.
În vremea aceasta, Egiptul era în pragul unui şir de lupte în care oştile sale aveau să strălucească în chip deosebit. În 1824, Grecia se ridică împotriva sultanului Mahmud, iar acesta ceru ajutor vasalului său împotriva răzvrătiţilor. Urmat de o flotă de 120 corăbii, Ibrahim s-a îndreptat către Moreea unde a şi debarcat.
Iată, deci, pentru Kamylk-Paşa prilejul de a da din nou vieţii sale un pic de interes, de a se amesteca din nou în aceste periculoase expediţii – părăsite de el timp de douăzeci de ani – cu atât mai multă ardoare cu cât era vorba de a întări drepturile Porţii, compromise de revolta din Peloponez. Încercă să se înroleze în armata lui Ibrahim, dar fu refuzat. Încercă să lupte ca ofiţer în trupele sultanului: fu din nou refuzat. Nu era oare acest lucru urmarea amestecului nefast al celor ce ţineau să nu piardă din ochi ruda milionară?
Lupta grecilor pentru independenţă trebuia să se sfârşească, de astă dată, în folosul acestei eroice naţiuni. După trei ani, în timpul cărora grecii au fost sălbatic hărţuiţi de către trupele lui Ibrahim, atacul flotelor franceză, engleză şi rusă laolaltă a nimicit marina otomană în bătălia de la Navarin, în anul 1827, silindu-l pe vicerege să-şi recheme, în Egipt, corăbii şi oşti. Ibrahim s-a întors atunci la Cairo urmat de Murad, care luase parte la campania din Peloponez.
Din acea zi, situaţia lui Kamylk-Paşa se înrăutăţi. Ura lui Murad se dezlănţui cu atât mai violentă, cu cât la începutul anului 1829, din căsătoria sa cu tânăra felahă, i se născu un fiu. Familia îi era în creştere, nu averea. Trebuia ca aceea a vărului său să treacă în mâinile lui Murad. Viceregele nu s-ar fi împotrivit acestui jaf. Asemenea complezenţe s-au mai văzut în Egipt, se mai văd încă şi în ţări cu o civilizaţie mai puţin orientală. A nu se uita că vlăstarului lui Murad i se dădu numele de Sauk.
Aşa stând lucrurile, Kamylk-Paşa înţelese că nu-i rămâne decât o singură cale de urmat: să-şi adune averea, în cea mai mare parte alcătuită din diamante şi pietre preţioase, şi să o scoată din Egipt.
Ceea ce a şi făcut, cu tot atâta grijă cât şi pricepere, datorită ajutorului unor străini din Alexandria, cărora egipteanul li s-a putut destăinui. Încrederea nu i-a fost înşelată şi totul se petrecu în cea mai mare taină. Cine erau aceşti străini, căror naţionalităţi aparţineau ei? … Numai Kamylk-Paşa, el singur, o ştia.
Dealtfel, trei butoiaşe, cu două rânduri de căptuşeli şi bine ferecate, semănând cu balercile în care se păstrează vinurile de Spania, fuseseră de ajuns ca să cuprindă toate acele bogăţii. După ce fură îmbarcate în taină, la bordul unui speronare napolitan, proprietarul lor, împreună cu căpitanul Z6, izbuti să se strecoare la rândul său, nu fără a fi scăpat din mii de primejdii, fiindcă fusese urmărit de la Cairo la Alexandria şi spionat îndeaproape de când ajunsese în acest oraş.
Cinci zile mai târziu, speronarele napolitan îl lăsa în portul Latakieh; de acolo, Kamylk-Paşa se duse la Alep, pe care îl alesese ca noua sa reşedinţă. Acum, în Siria, sub protecţia fostului său general Abdallah, ajuns paşă la Saint-Jean d’Acre, de ce s-ar mai fi temut de Murad? Cum ar fi putut Mehmet-Ali, oricât ar fi fost el de îndrăzneţ, să-l mai lovească, în fundul unei provincii asupra căreia îşi întindea atotputernica jurisdicţie înalta Poartă?
Şi totuşi aceasta avea să fie cu putinţă.
Într-adevăr, chiar în acest an – 1830 – Mehmet-Ali rupea legăturile sale cu sultanul. Ruperea legăturilor de vasalitate, care îl legau de Mahmud, alipirea Siriei la posesiunile Egiptului, a deveni – poate – suveranul imperiului otoman, toate aceste gânduri nu erau prea îndrăzneţe pentru ambiţia viceregelui.
Pretextul nu fu greu de găsit.
Asupriţi de agenţii lui Mehmet-Ali, unii felahi fuseseră nevoit: să se refugieze în Siria, sub protecţia lui Abdallah. Viceregele ceri extrădarea acelor ţărani. Paşa din Saint-Jean d’Acre refuză. Atunci Mehmet-Ali ceru sultanului încuviinţarea de a-l sili pe Abdallah cu armele. Mahmud răspunse mai întâi că felahii, fiind supuşi turci nu aveau de ce să fie predaţi viceregelui Egiptului. Dar puţin timp după asta, dornic să-şi asigure ajutorul lui Mehmet-Ali, sau cel puţin neutralitatea acestuia, foarte curând după revolta paşei din Scutari, îi acordă încuviinţarea cerută.
Felurite întâmplări, între care ivirea holerei pe meleagurile Levantului, întârziară plecarea lui Ibrahim în fruntea unei armate de 32.000 de oameni şi a 22 corăbii de război. Kamylk-Paşa avu răgazul să se gândească la primejdiile ce l-ar fi aşteptat odată cu debarcarea egiptenilor în Siria.
Avea atunci cincizeci şi unu de ani, şi cincizeci şi unu de ani de viaţă frământată duc pe om aproape în pragul bătrâneţii. Foarte obosit, foarte descurajat, foarte dezamăgit, nemaidorindu-şi decât odihna pe care sperase să o găsească în acest liniştit oraş Alep, şi iată că evenimentele se întorceau împotriva sa.
Era oare prudent să rămână la Alep în clipa în care Ibrahim se pregătea să cotropească Siria? Fără îndoială, era vorba numai de o acţiune de represiune împotriva paşei din Saint-Jean d’Acre. Dar după ce îl va fi prădat pe Abdallah, viceregele îşi va putea stăpâni armata victorioasă? Nu va folosi el prilejul pentru a încerca şi cucerirea Siriei întregi, la care nu încetase să râvnească? Iar după cetatea Saint-Jean d’Acre nu vor fi ameninţate de soldaţii lui Ibrahim şi oraşele Damasc, Sidon, Alep? Mai mult chiar, era de aşteptat acest lucru.
Kamylk-Paşa luă de data aceasta o hotărâre definitivă. Nu atât pe el îl urmăreau ci mai ales averea lui, râvnită de Murad şi pe care această rudă căuta să i-o smulgă, cu riscul ca jumătate din ea să fie nevoit să o cedeze viceregelui. Ei bine, trebuia să facă să dispară această avere, trebuia să o adăpostească într-un loc atât de tainic, încât nimeni să nu o poată descoperi. Apoi o să vadă ce o mai fi. Mai târziu – fie că s-ar hotărî să părăsească această ţară, cu toate că era foarte legat de ea, fie că va deveni din nou destul de sigură pentru a se putea stabili acolo în toată liniştea – ar fi putut să-şi ia comoara înapoi din locul unde ar fi îngropat-o. Căpitanul Z6 îi încuviinţă planurile şi-i propuse să le îndeplinească în aşa fel, încât taina să nu poată fi niciodată dezvăluită. Fu cumpărat un bric-goeletă. Se alcătui un echipaj din felurite elemente, marinari care nu aveau nici o legătură între ei, nici măcar de naţionalitate. Butoiaşele fură îmbarcate fără ca cineva să poată bănui ce era înăuntru. La data de 13 aprilie, vasul, pe care Kamylk-Paşa se îmbarcă în portul Latakieh, ieşi în larg.
Se ştie, hotărârea lui de nestrămutat era de a descoperi o insuliţă a cărei existenţă să nu fie cunoscută decât de el şi de căpitanul Z6. Era deci important ca echipajul să fie în asemenea măsură dezorientat, încât să nu poată aprecia direcţia urmată de goeletă. Şi căpitanul Z6 şi-a pus timp decincisprezece luni planul în aplicare, schimbând direcţia, când într-o parte, când într-alta. Ieşise oare din Mediterana, şi după ce ieşise se întorsese iarăşi? Nu cumva cutreierase toate mările vechiului continent? Poate că naviga în apele Europei când apăruse acea insuliţă în zare? Ceea ce era sigur, este că bricul-goeletă fusese purtat pe rând în diferite clime, prin zone cu totul diferite, şi cel mai bun marinar de la bord nu ar fi putut spune unde se afla în prezent. Cu provizii suficiente pentru mai mulţi ani, nu acostau la vreun ţărm decât pentru aprovizionarea cu apă de băut, apoi se îndepărtau repede de această sursă de alimentare pe care numai căpitanul Z6 o cunoştea.
Se mai ştie că bogatul egiptean trebuise să plutească mult pe ape până să găsească o insuliţă după placul său, şi tocmai atunci când se pregătea să-şi arunce bogăţiile în mare, insuliţa, căutată cu atâta nerăbdare, apăruse în sfârşit.
Acestea erau evenimentele legate de istoria Egiptului şi Siriei, care meritau să fie cunoscute. Mai departe va fi prea puţin vorba despre ele. Povestirea va deveni mai colorată decât s-ar putea crede după acest început atât de grav… Dar totul trebuia clădit pe o bază solidă – ceea ce a făcut autorul, sau cel puţin a încercat să facă.