Din fericire, cei trei europeni ai noştri veniseră la Sohar nu pentru plăcerea lor, ci pentru treburi. Oraşul nu are de ce să fie semnalat atenţiei turiştilor şi nu merită să faci o asemenea călătorie ca să-l vizitezi; străzile destul de curate, totuşi, pieţele dogorite de soare, o apă curgătoare care abia-abia îndestulează nevoile celor câtorva mii de locuitori când li se usucă gâtlejul de zăduful arşiţei, case împrăştiate cam la întâmplare şi care, după moda orientală, nu primesc lumina decât dintr-o curte interioară, apoi o clădire mai mare, fără nici un stil, lipsită de acele podoabe ale sculpturii arabe, dar cu care imamul binevoieşte să se mulţumească atunci când îşi îngăduie două sau trei săptămâni de vilegiatură în nordul regatului său.
Oricât ar fi de neînsemnat, Soharul există totuşi pe ţărmul golfului Oman, şi ca dovadă a existenţei sale este însăşi poziţia sa calculată geografic cu toată precizia dorită. Oraşul este situat pe longitudinea est la 54°29 şi latitudinea nord la 24°37’.
Deci, potrivit poziţiei indicată în scrisoarea lui Kamylk-Paşa, insuliţa ar fi trebuit căutată la douăzeci şi opt minute de arc spre est de Sohar şi la douăzeci şi două spre nord. Adică, între patruzeci şi cincizeci de kilometri depărtare de ţărm.
La Sohar nu sunt prea multe hoteluri. Se găsesc doar un fel de caravanseraiuri în care, câteva odăi, mai curând câteva chiţimii aşezate circular, sunt mobilate cu câte un singur pat. Interpretul Selik, atât de îndatoritor, i-a dus acolo pe jupân Antifer, pe nepot şi pe prietenul lor.
Ce noroc, spunea mereu Gildas Tregomain, că am dat de arabul ăsta de treabă! Păcat că nu vorbeşte franceza sau măcar bretona!
Juhel şi Selik, pentru cele ce aveau să-şi spună, se înţelegeau totuşi destul de bine.
În ziua aceea, Juhel şi Gildas Tregomain, foarte obosiţi de călătoria lor, nu voiră să mai ştie de nimic altceva decât de o masă bună urmată de douăsprezece ore în şir de somn. Dar nu fu deloc uşor să-l convingă pe Pierre-Servan-Malo să le urmeze această cuminte hotărâre. Chinuit din ce în ce mai tare de nerăbdare, ştiindu-se în apropierea insuliţei, nu înţelegea să mai tărăgăneze… Voia să închirieze o ambarcaţie hâc et nune14! … Să se odihnească acum când nu mai avea de făcut decât un pas – este adevărat, un pas de douăsprezece leghe – pentru a pune piciorul pe acel colţ al globului unde Kamylk-Paşa îşi îngropase ademenitoarele sale butoiaşe?
Pe scurt, în urma unei scene destul de agitate care dovedi în ce hal de nerăbdare, nervozitate şi exaltare – am putea spune – ajunsese unchiul lui Juhel, nepotul izbuti să-l potolească… Trebuiau să ia anumite măsuri… Prea multă grabă putea să dea de bănuit poliţiei de la Sohar… Comoara doar nu avea să se topească în douăzeci şi patru de ore! … „Numai de ar fi acolo! îşi spunea Gildas Tregomain. Bietul meu prieten şi-ar pierde minţile dacă nu ar fi… sau dacă nu ar mai fi aici! …”
Şi se părea că temerile bunului luntraş aveau să se justifice într-o anumită măsură.
Dealtfel, dacă jupân Antifer, dezamăgit în speranţele sale, putea sfârşi prin a-şi pierde minţile, aceeaşi dezamăgire l-ar fi împins şi pe Sauk, dacă nu în pragul nebuniei, dar la fapte cu urmări groaznice. Falsul Nazim s-ar fi lăsat în voia mâniei şi Ben-Omar nu ar fi mai scăpat teafăr. Frigurile nerăbdării îl bântuiau şi pe el ca şi pe maluin şi este sigur că, în noaptea aceea, cel puţin doi călători nu dormiră în chiţimiile lor din caravanserai. Nu mergeau ei oare spre aceeaşi ţintă, pe drumuri diferite, însă? Dacă unul din ei nu aştepta decât lumina zilei ca să închirieze o ambarcaţie, celălalt nu se gândea decât să angajeze aproximativ douăzeci de ticăloşi care, ademeniţi de făgăduiala unei plăţi grase, să încerce răpirea comorii în timpul întoarcerii la Sohar. Veniră şi zorile, vestind prin strălucirea primelor raze de soare memorabila zi de 28 martie.
Cel mai potrivit lucru era să se folosească de bunăvoinţa lui Selik. Bineînţeles, sarcina de a lua legătura cu acest îndatoritor arab, pentru a duce lucrurile la bun sfârşit, îi revenea lui Juhel. Arabul, din ce în ce mai bănuitor, îşi petrecuse noaptea în curtea caravanseraiului.
Juhel se simţea însă cam stingherit în legătură cu serviciul pe care voia să i-l ceară lui Selik. Într-adevăr, iată trei străini, trei europeni, sosiţi în ajun la Sohar şi care se grăbesc să caute o ambarcaţie… Era, desigur, vorba de o plimbare – fiindcă despre ce altceva putea fi vorba? O plimbare prin golful Oman… o plimbare care să dureze cel puţin patruzeci şi opt de ore… Oare nu o să pară ciudat acest proiect, chiar mai mult decât ciudat? Sau poate că Juhel îşi făcea degeaba griji în legătură cu ce ar fi putut găsi interpretul ciudat în propunerea sa.
Oricum, trebuia să facă într-un fel, aşa că, de îndată ce-l întâlni pe Selik, Juhel îl rugă să-i facă rost de o ambarcaţie cu care să poată rămâne pe mare vreme de două zile.
Aveţi de gând să traversaţi golful, întrebă Selik, şi să debarcaţi pe coasta persană?
Pentru o clipă, Juhel dădu să ocolească întrebarea printr-un răspuns destul de firesc, aşa încât să împrăştie orice bănuială chiar din partea autorităţilor din Sohar.
Nu… nu… nu este decât o explorare geografică, îl lămuri el. Are ca scop să determine poziţia principalelor insuliţe din golf… În largul Soharului nu se găsesc asemenea ostroave?
Sunt vreo câteva, dar niciuna de vreo oarecare importanţă, răspunse Selik.
Nu face nimic, spuse Juhel, înainte de a ne stabili pe coastă, am vrea să vizităm golful.
Cum doriţi.
Selik se feri să insiste, cu toate că răspunsul tânărului căpitan îi dădu de bănuit. În adevăr, poliţistul, cunoscând proiectele celor trei europeni dezvăluite agentului francez, adică întemeierea unei filiale într-un oraş de pe litoralul imamatului, se putea gândi că această filială nu se prea potrivea cu explorarea împrejurimilor golfului Oman. Ca urmare, atât maluinul cât şi cei doi tovarăşi ai săi, şi mai serios bănuiţi, aveau să fie obiectul unei supravegheri şi mai severe.
O supărătoare complicaţie, care putea pune în primejdie reuşita operaţiei. Îndată ce ar fi fost descoperită comoara pe insuliţă, nu încape îndoială că, pe loc, poliţia înălţimii-sale ar fi şi fost informată şi înălţimea-sa, pe cât de atotputernică pe atât de lipsită de mustrări de cuget, l-ar face dispărut pe legatarul lui Kamylk-Paş a, ca să înlăture orice plângere cu putinţă.
Selik îşi luă sarcina să găsească ambarcaţia necesară explorării golfului, făgăduind în acelaşi timp să alcătuiască un echipaj pe al cărui devotament se puteau bizui. Cât despre provizii, vor lua pentru trei sau patru zile. Pe o vreme atât de schimbătoare ca aceea a echinocţiului, era bine să prevezi unele întârzieri, dacă nu probabile, cel puţin posibile.
Juhel îi mulţumi interpretului şi îl asigură că serviciile sale vor fi răsplătite din plin. Selik se arătă foarte mişcat de această făgăduială. Apoi adăugă:
Poate că ar fi mai bine să vă însoţesc în această excursie? Cum dumneavoastră nu cunoaşteţi limba arabă, o să vă descurcaţi mai greu cu stăpânul corăbiei şi cu oamenii lui…
Ai dreptate, răspunse Juhel. Rămâi în slujba noastră tot timpul cât o să stăm la Sohar, şi încă o dată îţi spun că nu o să-ţi pară rău…
Apoi s-au despărţit. Juhel s-a dus să-l întâlnească pe unchiul său care se plimba pe ţărm în tovărăşia prietenului Tregomain şi îi povesti toate câte le făcuse. Luntraşul fu bucuros să-l aibă ca ghid şi interpret pe acest tânăr arab căruia îi găsea, şi nu fără temei, un chip dintre cele mai inteligente.
Pierre-Servan-Malo încuviinţă cu un simplu semn din cap. Apoi, după ce schimbase cu o alta, nouă, pietricica tocită de cât o frecase între măsele, întrebă:
Şi ambarcaţia aceea?
Tot interpretul o să ne facă rost şi de ea, unchiule, cu provizii cu tot.
Cred că într-un ceas, două, ar putea fi gata cu pregătirile unul din vasele din port… ce dracu! Doar nu facem înconjurul lumii…
Nu, nu-l facem, prietene, răspunse luntraşul, dar trebuie să le dai timp oamenilor să-l găsească! … Nu fi atât de nerăbdător, te rog din suflet…
Şi dacă aşa îmi place să fiu! … se răsti jupân Antifer, fulgerându-l cu privirea pe Gildas Tregomain.
Atunci, fii! răspunse vrednicul luntraş, înclinându-se respectuos.
În acest timp ziua trecea şi Juhel nu avea nici o ştire de la Selik. Se poate uşor bănui halul de enervare în care se găsea jupân Antifer. El şi vorbea să-l trimită în fundul golfului pe arabul care îşi bătuse joc de nepotul său. În zadar încerca Juhel să-i ia apărarea, jupân Antifer nici nu vru să audă. Cât despre Gildas Tregomain, când încercă să stăruie asupra isteţimii lui Selik, i se porunci, scurt, să tacă.
Un golan, striga jupân Antifer, un pungaş, un tâlhar în care nu am nici o încredere şi care nu urmăreşte altceva decât să ne fure banii! …
Nu i-am dat nimic, unchiule.
Tocmai asta-i greşeala ta! … Dacă i-ai fi dat un aconto bun…
Dar parcă spuneai că vrea să ne fure…
Ei şi? …
Gildas Tregomain şi Juhel nici nu încercară măcar să mai discute aceste păreri contradictorii. Ceea ce trebuia făcut era să-l potolească pe maluin, să-l împiedice să facă vreo prostie sau chiar vreo imprudenţă, să-l sfătuiască să păstreze o atitudine care să nu dea loc la bănuieli. Aveau oare să reuşească ei cu un asemenea om care nu voia să asculte de nimeni şi de nimic! … Ce, nu erau ancorate în port bărci de pescari? … Şi nu era de ajuns să iei una… să te înţelegi cu echipajul… să te îmbarci… să porneşti în larg… să te îndrepţi către nord-est? …
Dar cum să te înţelegi cu oamenii ăştia? repeta Juhel, dacă noi nu ştim nici o boabă de arabă?
Şi ei nu ştiu boabă de franceză! stărui luntraşul.
Şi de ce nu ştiu? ripostă jupân Antifer, în culmea furiei.
Greşeala lor… mare greşeală… răspunse Gildas Tregomain, dornic să-şi potolească, prin această concesie, prietenul.
Şi toate numai din vina ta, Juhel!
Nu, unchiule. Am făcut totul cum am crezut că este mai bine şi interpretul nostru o să apară cât de curând… Şi la urma urmei, dacă el nu-ţi inspiră încredere, atunci foloseşte-i pe Ben-Omar şi pe secretarul său, care vorbesc araba… Uite-i pe chei!
Pe ei? … Niciodată! … Mi-e destul… mi-e destul şi aşa că tot timpul se ţin de noi…
Ben-Omar parcă ar vrea să ne vorbească, spuse şi Gildas Tregomain.
Numai să încerce, luntraşule, că-i şi trimit o salvă de să se ducă la fund!
În adevăr, Sauk şi notarul se tot învârteau pe lângă maluin. Când acesta părăsise hanul, ei se grăbiseră să-l urmeze. Nu era datoria lor de a nu-l pierde din ochi şi dreptul lor de a fi de faţă la deznodământul acestei afaceri financiare care ameninţa să se schimbe în dramă?
La rândul lui, Sauk îl îmboldea mereu pe Ben-Omar să-i vorbească fiorosului Pierre-Servan-Malo. Dar când îl vedea cum spumegă de furie, notarul nu se grăbea să-i înfrunte pandaliile. Sauk l-ar fi ucis pe loc pe acest notar fricos, părându-i acum rău că se prefăcuse a nu cunoaşte limba franceză, fiindcă altfel ar fi putut interveni direct în rezolvarea cauzei sale.
Cât despre Juhel, acesta înţelegea că felul în care se purta unchiul său faţă de Ben-Omar nu putea decât să înrăutăţească lucrurile, încercă, o dată în plus, să-l facă să judece. Prilejul i se păru nimerit deoarece notarul tocmai pentru asta venise, ca să stea de vorbă.
Stai puţin, unchiule, spuse Juhel, trebuie să mă asculţi, chiar dacă ai să-ţi ieşi şi mai rău din sărite! Să judecăm o dată ca oamenii, fiindcă suntem oameni cu scaun la cap…
Rămâne de văzut, Juhel, dacă ceea ce numeşti tu a judeca nu înseamnă „a nu judeca”… În sfârşit, ce vrei tu? …
Să te întreb dacă, atunci când îţi vei ajunge ţinta, tot ai să te încăpăţânezi să nu vrei să stai de vorbă cu Ben-Omar.
O să mă încăpăţânez! Pungaşul ăsta a încercat să-mi fure secretul, pe când datoria lui era să mi-l spună pe al lui… Este un şnapan… un sălbatic…
Ştiu, unchiule, ştiu şi nu caut deloc să-l dezvinovăţesc. Dar prezenţa lui îţi este impusă printr-o clauză a testamentului lui Kamylk-Paşa. Da, sau nu? …
Da.
Este obligat să fie şi el acolo, pe insuliţă, când o să dezgropi cele trei butoiaşe? …
Da.
Şi are el dreptul să le evalueze, dat fiind faptul că i se cuvine un anumit comision de atâta la sută? …
Da.
Ei bine, pentru ca să poată fi de faţă la toată treaba asta, nu trebuie să ştie unde şi când trebuie să se facă? …
Da.
Şi dacă din vina dumitale sau chiar din alte motive el nu te-ar putea însoţi în calitate de executor testamentar, nu s-ar putea ca moştenirea să-ţi fie contestată şi nu ar putea face obiectul unui proces pe care, sigur, îl vei pierde? …
Da.
În sfârşit, unchiule, eşti sau nu obligat să-i suporţi tovărăşia lui Ben-Omar în timpul excursiei tale în golf?
Da.
Eşti de acord, deci, să-i spui să fie gata pentru a se îmbarca cu noi?
Nu! răspunse jupân Antifer.
Şi acest fu slobozit cu un glas atât de cumplit, încât nimeri ca un proiectil drept în pieptul notarului.
Uite ce-i, spuse la rândul lui Gildas Tregomain, nu vrei să fii de înţeles şi faci foarte rău. De ce te încăpăţânezi cu orice chip? Nimic mai înţelept decât să-l asculţi pe Juhel, nimic mai rezonabil decât să-i urmezi sfatul! Desigur că acest Ben-Omar nu-mi este mei mie simpatic! … Dar dacă tot trebuie să-l suportăm, să facem măcar haz de necaz… etc… etc…
Rar se întâmpla ca Gildas Tregomain să-şi îngăduie un atât de lung monolog, şi încă şi mai rar ca prietenul său să-l lase să şi-l ducă până la capăt. Dar cu ce încleştări din mâini, cu câte scrâşnituri din dinţi, cu ce strâmbături ciudate îl asculta el pe luntraş pe când îşi depăna predica! … Poate că minunatul om, foarte mulţumit de elocinţa sa, îşi închipui, când termină discursul, că l-a şi convins pe acest încăpăţânat de breton.
Ai isprăvit, luntraşule? … îl întrebă jupân Antifer.
Da, răspunse Gildas Tregomain, aruncându-i o privire triumfătoare lui Juhel.
Şi tu, Juhel? …
Da, unchiule.
Ei bine, acum duceţi-vă amândoi la dracu! … Discutaţi voi, dacă vreţi, cu acest zgârie-hârtie! Cât despre mine, nu o să-i vorbesc decât ca să-l fac nemernic şi escroc! … Acestea fiind zise, bună ziua sau bună seara, după cum doriţi!
Şi Pierre-Servan-Malo dădu drumul unei înjurături în care scăpărau diversele tunete şi trăsnete folosite în marină, încât pietricica îi ţâşni printre dinţi ca un bob de mazăre dintr-un puşcoci. Apoi, fără a-şi mai lăsa timp să-şi încarce gura cu proiectile, făcu o manevră la bară şi dispăru ca dus de vânt.
Totuşi, în parte, Juhel obţinuse ceea ce dorea. Unchiul său, înţelegând că nu are încotro, nu-i mai interzicea să destăinuiască notarului planurile lor. Şi cum acesta se apropia mai puţin temător de când plecase maluinul, totul se lămuri în câteva cuvinte.
Domnule, spuse Ben-Omar ploconindu-se adânc pentru a-şi răscumpăra prin atitudinea sa umilă îndrăzneala de a i se adresa, domnule, o să mă iertaţi dacă îmi permit…
Fii scurt! spuse Juhel. Ce doreşti?
Să ştiu dacă suntem la capătul acestei călătorii…
Aproape…
Unde se află insuliţa pe care o căutăm?
Cam la vreo douăsprezece leghe, în larg de Sohar.
Cum, se înspăimântă Ben-Omar, trebuie să pornim iarăşi pe apă?
Aşa s-ar părea.
Şi nu-ţi prea prieşte! spuse luntraşul cuprins de milă pentru nefericitul om care era gata-gata să cadă de parcă iarăşi ar fi ameţit.
Sauk îi privea indiferent – cu indiferenţa omului care nu înţelege nici un cuvânt din limba în care se vorbeşte în faţa lui.
Haide… curaj, îl îmbărbăta Gildas Tregomain… Două sau trei zile pe mare trec repede! Până la urmă o să devii un bun marinar… cu puţină obişnuinţă! … Când te numeşti Omar…
Notarul clătină din cap după ce-şi şterse fruntea de sudorile reci care-l trecuseră. Apoi, cu un glas jalnic, îl întrebă pe Juhel:
Şi unde socotiţi să vă îmbarcaţi, domnule?
Chiar aici.
Când?
Îndată ce ambarcaţia noastră va fi echipată.
Şi… va fi? …
Poate chiar în seara asta… sau, foarte sigur, mâine dimineaţă. Deci, pregătiţi-vă de plecare, împreună cu secretarul dumneavoastră Nazim, dacă fără el nu se poate.
Mă pregătesc… mă pregătesc… răspunse Ben-Omar.
Şi Allah să vă ajute! … adăugă luntraşul, care în lipsa jupânului Antifer putea da frâu liber bunătăţii lui înnăscute.
Ben-Omar şi Sauk nu mai aveau nimic de aflat, în afară de poziţia insuliţei. Dar cum tânărul căpitan tot nu le-ar fi dat-o, ei se retraseră. Când spusese Juhel că ambarcaţia urma să fie gata în acea seară sau cel mai târziu a doua zi, nu se grăbise oare? Asupra acestui lucru îi atrase atenţia şi Gildas Tregomain. Într-adevăr, era ora trei după-amiază şi nici urmă de interpret. Asta îi îngrijora pe amândoi. Dacă ar fi fost suiţi să renunţe la serviciile lui, ce greu ar fi fost să trebuiască să se înţeleagă prin semne cu pescarii din Sohar. Cum să o scoată ei la capăt cu închirierea vasului, cu ce anume cercetări vor trebui făcute, în ce direcţie urmau să o ia prin mijlocul golfului? La nevoie, este adevărat, Ben-Omar şi Nazim ştiau araba… Dar să li se adreseze lor…
Din fericire, Selik se ţinu de cuvânt, ba chiar s-ar fi ferit să piardă o asemenea ocazie. Către ora cinci după-amiază, când luntraşul şi Juhel se pregăteau să se întoarcă la han, interpretul îi întâmpină pe digul cheiului.
În sfârşit! strigă Juhel.
Selik îşi ceru iertare pentru întârziere. Nu fără greutate putuse găsi o ambarcaţie, şi încă şi pe asta nu o putuse închiria decât cu un preţ destul de ridicat.
Nu-i nimic! răspunse Juhel. Putem să ieşim în larg încă din seara asta? …
Nu, replică Selik, echipajul nu va fi gata decât mult prea târziu.
Atunci când plecăm? …
Cum s-o crăpa de ziuă.
Ne-am înţeles.
Vin eu să vă caut la han, adăugă Selik, şi o să ne îmbarcăm pe reflux.
Dacă o să bată şi vântul, îşi dădu cu părerea Gildas Tregomain, o să facem o călătorie faină.
O călătorie într-adevăr faină, fiindcă vântul sufla din vest şi insuliţa căutată de jupân Antifer era la est.