Asta-i voia Creatorului. Până la ultima picătură să beau din cupa risipirii şi a morţii.
Dar nu am murit nici în noaptea trecută.
Mai demult, pentru a-l impresiona, îi spusesem lui Giustiniani că sunt dur. Înţelesul vorbei mele de atunci a fost că spiritul poate domina trupul şi durerile lui. Dar eu nu sunt dur. Spiritul nu-mi mai domină trupul.
Mercenarii genovezi îmi spun cu invidie:
— Tu eşti un bărbat norocos, Jean Ange!
Nu, nu-i vorba de noroc. Cu mult mai multă amărăciune decât înainte, sunt convins că nimeni nu moare până nu-i vine clipa.
Mor zidurile oraşului meu la voia întâmplării, inutil. Mor ca oamenii.
Oare Dumnezeu desenează traiectoria ghiulelelor?
Noaptea trecută am distrus marele turn din lemn al turcilor. Că noi am reuşit să-l distrugem într-o noapte este un miracol şi mai mare decât faptul că turcii l-au construit într-o noapte, aşa spun unii.
În orice caz, când am ajuns eu lângă turn, îmbrăcat în veşminte turceşti, şi m-am întins pe pământ era ora cea mai întunecată a nopţii. Am aşteptat până am auzit vorbele de liberă trecere. Un turc s-a aşezat pe mine ca pe un scaun, dar nu m-am clintit, aşa că el a crezut că stă pe un cadavru.
Mai erau două ore până la ziuă atunci când am pătruns noi în turn. Am spart broaştele încuiate şi, mai înainte de a-i da foc, am împrăştiat în interior pulbere. Mi-au luat foc părul şi sprâncenele, iar mâinile mi s-au umplut de arsuri. Giustiniani nu mi-a recunoscut chipul când m-am înapoiat târându-mă ca un vierme. Sunt singurul om care s-a întors din turn.
Câţiva dintre turcii din turn au reuşit să scape. Sultanul i-a descăpăţânat azi-dimineaţă şi le-a înfipt capetele în pari.
Mă dor urechile de bubuiturile tunurilor, tremură sub picioarele mele zidul.
Dar mai cumplit decât arsurile de pe faţă şi de pe mâini îmi este amarul care-mi macină inima şi mi-o arde.
După cutremurul de pământ, în Ungaria… prima oară. Apoi, în mlaştina de la Varna. Doar a spus clar: Ne vom vedea lângă Poarta Sfântului Roman! Noaptea trecută l-am aşteptat, dar nu a venit la întâlnire.