Stăteam pe ţărmul mării când a plecat spre Veneţia ultima corabie. Era o navă micuţă şi rapidă, al cărei căpitan, mesager al împăratului, urma să explice la Signorie cauzele embargoului pus asupra marilor galere. Basileul Constantin a adresat, de asemenea, Ungariei, pe diferite căi, apeluri de ajutor. Încă în al doilea an de la urcarea lui Mehmet pe tron, regentul Huniade jurase, sărutând crucea, că timp de trei ani va fi pace cu turcii. Încă de la Varna, în anul 1444, şi la Kosovo, în anul 1448, Murad îi demonstrase că un război cu turcii este dezastruos pentru Ungaria. Dar eu nu am încredere în ajutorul creştinătăţii, fiindcă Mehmet acţionează mai rapid decât toată lumea creştină.
Astă-vară, l-am văzut pe tânărul sultan, stropit de var din cap până în picioare, frământând cu mâinile lui argila, pentru a-i incita prin exemplul său pe oameni să-şi sporească zelul la construirea fortăreţei de pe malul Bosforului. Chiar şi pe bătrânii viziri i-a obligat să ridice pietre şi să pregătească mortar. Niciodată până acum n-a mai fost construită o fortăreaţă atât de puternică într-un timp atât de scurt. Când am fugit eu din tabăra sultanului, în afară de acoperişurile plumbuite ale turnurilor, totul era gata.
Tunurile mari din bronz ale meşterului Orban au rezistat la aprinderea bruscă a pulberii. Fără îndoială, tunurile sunt rezistente şi eficiente. Iar de când o galeră veneţiană a fost scufundată doar cu o singură ghiulea, dinspre Marea Neagră nu mai soseşte nici o corabie. Căpitanul galerei veneţiene refuzase să coboare pânzele. Trupul său, tras în ţeapă, mai atârnă în faţa fortăreţei turceşti de pe malul Bosforului, înconjurat de cadavrele în putrefacţie ale bravilor lui marinari. Sultanul i-a iertat doar pe patru marinari din echipaj şi i-a trimis la Constantinopol ca să povestească ce s-a întâmplat. De la această ispravă a turcilor au trecut două luni.
Dar şi împăratul Constantin este hotărât să se apere. Tot zidul Constantinopolului se repară. În acest scop sunt folosite şi pietre de pe mormintele cimitirelor din afara oraşului. A fost o hotărâre înţeleaptă, altminteri, în timpul asediului, cu siguranţă că turcii le-ar folosi. Se povesteşte că antreprenorii îşi însuşesc doar banii şi nu se prea omoară cu munca, însă nimeni nu se plânge. Dimpotrivă, populaţia este bântuită de o bucurie răutăcioasă. Grecii cred că împăratul, din moment ce este de acord cu latinii, este un apostat. De aceea, trebuie furat tot ceea ce se poate fura de la el. Precum şi de la toţi latinii. Adevărul este că oraşul îi iubeşte mai mult pe turci decât pe latini.
Şi de ce s-ar teme de turci? Oare nu o au ei, grecii Constantinopolului, pe Panaghia Blahernelor, Fecioara cea făcătoare de minuni?
Iar astăzi, împinsă de cele mai pioase sentimente, femeia brutarului, o babă de ispravă, povestea unei mulţimi de gură-cască cum că, acum treizeci de ani, în timp ce sultanul Murad asedia oraşul, înveşmântată în albastru, pe zidurile Constantinopolului se plimba Sfânta Fecioară a Blahernelor. Când au văzut-o, turcii au intrat în panică şi, după ce au dat foc propriilor maşini de război şi corturilor, au fugit în aceeaşi noapte din preajma oraşului. Ca şi cum Murat n-ar fi putut avea alt motiv, de a încetat el atunci asediul.
Oare cum poate fi o singură săptămână atât de lungă? Şi este atât de ciudat că aştept, în ciuda faptului că, până nu de mult, eram sigur că nu mai am nimic de aşteptat. Ciudată-i bucuria aşteptării. Credeam că nu se vor mai întoarce niciodată în mine înflăcărarea enervantă şi nerăbdarea din tinereţe. Dar nu mă încumet să cred mai mult. Poate nici nu este aşa cum o văd eu… Chiar dacă un vânt rece bate dinspre Marea Marmara, chiar daca primii fulgi de zăpadă au început să se rotească prin aer, încă nu simt nevoia să mă încălzesc lângă cărbunii aprinşi. Trupul meu arde ca un cuptor încins.