Sper ca expunerea exclusiv schematică a perversiunilor sexuale1 să nu deziluzioneze. Sper cu atât mai mult cu cât cea mai mare parte a cititorilor mei au încredere în concepţiile fundamentale ale psihologiei individuale şi vor privi expunerea schematică a problemei ca pe o tratare în linii mari a acesteia. Este vorba mai degrabă de a demonstra acordul concepţiei noastre despre lume şi viaţă (Weltanschauung) cu structura perversiunilor sexuale. În zilele noastre nu este o chestiune inofensivă, deoarece tocmai azi este extrem de puternic curentul care ar vrea să reducă perversiunile sexuale la factori ereditari. Chestiunea este atât de importantă încât acest punct de vedere nu trebuie neglijat; potrivit concepţiei noastre, avem de-a face cu produse artificiale care s-au infiltrat în educaţie, fără ca persoana cu pricina să-şi dea seama. Se vede de aici marea antiteză care ne opune celorlalţi autori, iar dificultăţile noastre nu sunt cu nimic micşorate de faptul că alţii, ca de exemplu Kraepelin, pun accentul pe o concepţie similară.
Spre a face mai clară poziţia noastră, aş vrea să relatez un caz care nu are nimic de-a face cu perversiunile sexuale, ci are a servi doar ca exemplu pentru punctul meu de vedere, acela al concepţiei psihologice.
Este vorba de o femeie care trăieşte o căsătorie fericită ţi are doi copii. De şase ani ea se află în conflict cu anturajul ei. Este vorba de următoarea problemă: ea afirmă că o veche prietenă, pe care o cunoaşte încă din copilărie şi pe care o admiră pentru capacităţile sale, de şase ani se dovedeşte a fi dornică de dominaţie şi cicălitoare. Ea însăşi are de suferit cât se poate de mult de pe urma acestei conduite şi aduce un număr de dovezi în acest sens, negate de ceilalţi. „Se poate ca în unele privinţe să fi mers prea departe – admitea ea —, dar, în fond, am dreptate. În urmă cu şase ani, această prietenă, în absenţa altei prietene, a făcut remarci defavorabile la adresa acesteia din urmă, pe când în prezenţa ei o făcea întotdeauna pe amabila”. Se temea că şi la adresa ei făcea, când avea ocazia, asemenea remarci denigratoare. O altă dovadă. Prietena observase într-o zi: „Câinele este un animal într-adevăr ascultător, dar prost”.
Spunând acestea, aruncase în acelaşi timp pacientei noastre o privire care parcă voia să spună: „Ca şi tine”. Anturajul pacientei a fost acela care a interpretat în mod abuziv această spusă, căreia ea nu i-a dat pe moment importanţă, ba chiar s-a indignat peste măsură în legătură cu tălmăcirea spusei, luând apărarea celei învinuite.
Faţă de celelalte, femeia aceea îşi arăta faţa ei cea mai bună. Ca saşi susţină părerile, pacienta spune: „Să vedeţi cum îşi tratează ea câinele.
Îl chinuie, punându-l să facă acrobaţii care întrec puterile animalului”.
Anturajul ripostează: „Este vorba doar de un câine, cu care nu ne putem comporta la fel cum o facem cu oamenii. Cu oamenii ea este bună”.
Copiii pacientei mele ţineau mult la prietenii mamei lor şi se opuneau părerilor ei. Tăgăduia şi soţul ei că cealaltă ar fi putut fi o făţarnică.
Pacienta găsea însă mereu noi dovezi privind caracterul autoritar al prietenei sale, exersat îndeosebi împotriva ei. Nu am ezitat să-i declar pacientei mele că am impresia că are dreptate. Lucrul acesta a entuziasmat-o. Fapte ivite ulterior vorbeau despre caracterul autoritar al acelei femei şi impresia mea a fost, în cele din urmă, împărtăşită şi de soţul pacientei. S-a văzui dintr-o dată că sărmana femeie avea realmente dreptate, numai ca nu-şi folosea cum se cuvine spiritul de observaţie. În loc să înţeleagă că orice om are tendinţa de a-i discredita pe ceilalţi şi că trebuie să găsim o scuză pentru aceasta, ea se socotea perfecţiunea întruchipata în comparaţie cu acea femeie, găsea că totul este de blamat la ea se înfuria. Avea antene mai fine2, putea ghici mai bine ce se petrecea în interiorul prietenei, dar fără a înţelege natura umană.
Ceea ce vreau să spun cu acest exemplu este că adesea lucrul cel mai funest din lume este să ai dreptate. Afirmaţia pare paradoxală, dar poate că fiecare dintre noi a trăit pe propria sa piele faptul că a avea dreptatea de partea sa este izvor de necazuri. Gândiţi-vă numai la ceea ce s-ar fi putut întâmpla dacă această femeie ar fi căzut pe mâna cuiva lipsit de antene fine: el ar fi vorbit de mania ei de a căuta nod în papură, de idei paranoide şi ar fi tratat-o în aşa fel încât starea femeii s-ar fi agravat. Este greu să renunţi la punctul tău de vedere atunci când ai dreptate. În această situaţie se găsesc toţi acei cercetători care sunt convinşi că au dreptate şi care trebuie să se justifice. Să nu ne mire faptul că şi concepţia noastră a iscat mari polemici. Trebuie să ne ferim de a avea pur şi simplu dreptate şi de a folosi rău lucrul acesta. Nu vrem să ne pierdem acum calmul, aşa cum fac mulţi cercetători care combat concepţia noastră. În ştiinţă trebuie să avem extraordinar de multă răbdare. Dacă astăzi, în ceea ce priveşte perversiunile sexuale, predomină teoria eredităţii, fie că avem de-a face cu ereditatea simplă, care vorbeşte de un al treilea sex, fie de cea care pretinde că sexul opus ne este înnăscut, ori de cea care susţine că factorii ereditari se dezvoltă şi că nu s-ar putea face nimic împotriva lor, fie, în sfârşit, de acea teorie care vorbeşte de componente native – niciunul dintre aceşti factori nu ne poate determina să ne abandonăm concepţia.
Rezultă că adepţii teoriei organice (die Organiker) nu au nici un succes în ceea ce priveşte identificarea transformărilor organice, a anomaliilor organice.
În ceea ce priveşte homosexualitatea, aş vrea să menţionez o comunicare dată publicităţii anul trecut şi care se referă la acea problemă ridicată în 1927, când Laqueur a descoperit că în urina tuturor oamenilor se găsesc hormonii sexului opus. Cine nu cunoaşte prea bine concepţia noastră va fi extrem de surprins de acest fapt. Ar putea gândi că perversiunile îşi au originea în bisexualitate (Zweigeschlechtlichkeit).
Cercetările lui Bran pe nouă homosexuali au arătat că la ei se găseau aceiaşi hormoni ca şi la non-homosexuali. Este un pas înainte în direcţia concepţiei noastre. Homosexualitatea nu depinde de hormoni.
Aş vrea să prezint o schemă potrivit căreia pot fi clasificate toate orientările din psihologie. Există psihologii ale posesiunii (Besitzpsychologien) care stabilesc ceea ce aduce cu sine un om în lume şi care vor să derive din aceste posesiuni toate elementele psihice. Din punctul de vedere al bunului-simţ este o problemă fatală. De obicei, însă, în viaţă nu suntem înclinaţi să tragem toate concluziile din posesiuni, ci să vedem ce întrebuinţare (Gebrauch) dăm posesiunii. Ne interesează mult mai mult întrebuinţarea decât posesiunea. Dacă cineva posedă o sabie, cu aceasta nu se poate spune că el o foloseşte în mod adecvat; el o poate arunca, poate lovi cu ea, o poate ascuţi etc. Ne interesează întrebuinţarea. De aceea aş putea spune că există şi alte orientări în psihologie care ar trebui considerate drept psihologii ale întrebuinţării (Gebrauschspsychologien). Psihologia individuală, care ia în considerare atitudinea omului în faţa problemelor vieţii, în scopul de a-l înţelege, ia în considerare întrebuinţarea. Pentru omul care raţionează corect nu este nevoie să adaug că nimeni nu poate da unui lucru o întrebuinţare care depăşeşte capacităţile sale, că individul rămâne întotdeauna în cadrul capacităţilor umane, despre a căror dimensiune nu se poate spune nimic definitiv. Este regretabil şi este dovadă de intrare triumfală a ignoranţilor3 în domeniul psihologiei faptul că trebuie să vorbim despre chestiuni banale.
În ceea ce priveşte întrebuinţarea capacităţilor individului, trebuie spus că a fost realmente pasul cel mai important făcut de psihologia individuală atunci când ea a explicat că legea de mişcare este factorul decisiv al vieţii psihice a individului, care determină caracterul particular al acestuia (seine Eigenart). Deşi nu era necesar să lăsăm mişcarea să îngheţe spre a o vedea ca formă, noi am considerat că totul este mişcare şi că aşa şi trebuie să fie pentru a se reuşi rezolvarea problemelor şi depăşirea dificultăţilor. De aceea nu se poate spune că ar fi contrazis principiul plăcerii; căutarea plăcerii este şi ea o depăşire a unui deficit sau a unei senzaţii de neplăcere. Dacă lucrul acesta este adevărat, atunci trebuie să examinăm prin această prismă şi perversiunile sexuale. Este de luminat în primul rând câmpul mişcării, aşa cum ne-o cere psihologia individuală. Aş vrea să stărui asupra faptului că dacă am ajuns la formule, la concepţii fundamentale privind structura perversiunilor, cu aceasta suntem încă departe de a înţelege cazul individual. Fiecare caz individual reprezintă ceva unic (etwas Einmaliges), ceva ce nu se repetă niciodată.
Dacă, de exemplu, prescriem o terapie, formulele de-a gata sunt contraindicate. Din psihologia întrebuinţării urmează că individul izolat de legătura socială normală nu ne poate trăda nimic despre caracterul său particular. Putem aserta ceva despre caracterul său particular atunci când îl supunem unei probe şi observăm cu acest prilej ce întrebuinţare dă el capacităţilor sale. În sensul acesta, psihologia individuală se apropie de mult mai restrânsă psihologie experimentală, numai că în cazul psihologiei noastre viaţa este aceea care instituie experimentele4. Factorii exogeni care îl influenţează pe individ au, potrivit concepţiei noastre, o importanţă mai mare şi trebuie să învăţăm să înţelegem tocmai relaţia care există între această unicitate a individului şi problema pe care o are de rezolvat. Trebuie să luăm în considerare ambele laturi şi să vedem în ce mod se mişcă (bewegt) individul în faţa problemei puse de mediul exterior. Căutăm să vedem cum încearcă el să devină stăpân pe problemă.
Alura, legea de mişcare a individului aflat în faţa unei probleme întotdeauna sociale este câmpul de observaţie al psihologiei individuale.
Ne aflăm aici în faţa a nenumărate diferenţe. În faţa acestei extraordinare diversităţi ne putem descurca numai dacă admitem în mod provizoriu ceva tipic, cu conştiinţa clară a faptului că ceea ce am admis ca fiind tipic se arată mereu în variante care mai apoi trebuie stabilite ca atare, înţelegerea tipicului nu face decât să lumineze câmpul cercetării şi abia de acum încolo începe lucrul cel mai greu, anume descoperirea individualului. Pentru aceasta este nevoie de antene mai fine, care se pot dobândi. În afară de aceasta, este necesar să fie corect înţeles felul în care fiecare individ concepe ponderea şi dificultăţile problemei, ceea ce reuşeşte numai dacă se dispune de suficientă experienţă socială şi de o eficientă putere de transpunere în stilul de viaţă al individului, corect înţeles, adică în întreaga sa individualitate, în această lege de mişcare, pe care o sesizăm, putem distinge patru forme tipice, pe care le-am descris în ultimele două lucrări publicate în „Zeitschrifft für Individualpsychologie”5.
Abstracţie făcând de celelalte forme de mişcare în faţa problemelor vieţii erotice, în cazul perversiunilor găsim, în mod surprinzător, o zonă de operaţii îngustată (verengerte Aufmarschbreite). Se vădeşte că zona de operaţii nu dispune de dimensiunea normală, că este considerabil îngustată, că numai o parte a problemei va fi rezolvată, ca de exemplu în fetişism. Importantă este şi înţelegerea faptului că toate aceste forme de mişcare prin eliminarea normalului au drept ţel înfrângerea sentimentului de inferioritate. Dacă avem în vedere mişcarea, întrebuinţarea pe care individul o dă capacităţilor sale şi către care este condus prin concepţia sa, prin sensul pe care îl atribuie vieţii, fără a-şi da seama de lucrul acesta, fără să-l fi formulat în cuvinte şi noţiuni, dacă pornim de la acest punct de vedere, putem deduce ce ţel de biruinţă (Ziel der Überwindung) i se năzare, ce satisfacţie îi apare drept biruinţă atunci când el nu se dăruieşte cu totul iubirii, când se ţine la distanţă sau ezită să abordeze problema, irosindu-şi timpul cu nimicuri. Aici ne-am putea referi la exemplul lui Fabius Maximus Cunctator, care a câştigat o bătălie pentru că a ezitat îndelung, dar şi aceasta nu face decât să ne arate că nu trebuie să ne fixăm în mod rigid la o regulă. Acest ţel al biruinţei este clar şi în nevrozele sexuale (frigiditate, ejaculaţio praecox etc.). Problema este însă abordată doar de la distanţă, într-o manieră ezitantă, fără cooperare, ceea ce nu conduce la rezolvarea ei. În această formă de mişcare găsim şi tendinţa de retragere (Tendenz zur Ausschaltung), care apare cu toată claritatea în homosexualitatea integrală, dar care se manifestă şi în alte cazuri, cum sunt fetişismul şi sadismul. În acest din urmă caz avem de-a face cu o puternică agresivitate care nu duce la rezolvarea problemei şi putem observa o formă particulară de nehotărâre, de retragere care în caz de surescitare sexuală duce la oprimarea partenerului, la un atac necontrolat, care oferă o rezolvare deficitară, adică unilaterală a problemei. La fel stau lucrurile cu masochismul, unde aspiraţia către superioritate trebuie înţeleasă prin prisma unei duble orientări. Este clar că masochistul îi porunceşte partenerului său şi că el, în pofida sentimentului său de slăbiciune, se simte comandantul acestuia. În acelaşi timp el exclude posibilitatea înfrângerii într-o zonă de operaţii normală. Reuşeşte, printr-un vicleşug, să depăşească tensiunea anxioasă.
Dacă luăm în considerare atitudinea specifică a individului, constatăm că atunci când cineva adoptă o formă de mişcare determinată el elimină celelalte forme de rezolvare a problemei. Această excludere nu este accidentală; aşa cum procesul mişcării este rezultatul unui antrenament, la fel stau lucrurile şi cu retragerea (Ausschaltung). Nu există perversiune sexuală fără antrenament (Es gibt keine sexuelle Perversion ohne Training). Lucrul acesta îl vede numai acela care acordă atenţie mişcării.
Acum trebuie să punem în evidenţă un al doilea punct de vedere.
Procesul normal al mişcării ar fi acela care abordează o problemă spre a o rezolva în întregime. Nu găsim deloc această pregătire atunci când luăm în considerare mişcarea premergătoare a individului (die vorhergehende Bewegung). Dacă avem în vedere prima copilărie a individului, găsim că în această perioadă, la incitarea influenţelor din afară, s-a format un prototip, pornindu-se de la capacităţile şi posibilităţile înnăscute. Dar noi nu putem şti dinainte ce va face copilul cu toate aceste influenţe şi impresii în care au fost implicate organele sale6. Aici copilul lucrează în imperiul libertăţii, cu propria sa putere creatoare. Găsim posibilităţi cu carul; m-am străduit mereu să le scot în relief şi în acelaşi timp să neg condiţionarea lor cauzală. Nu este adevărat că un copil care a venit pe lume cu organe endocrine deficiente trebuie să devină un nevrotic, dar există o anumită probabilitate ca, în general, în anumite condiţii de viaţă, să se manifeste o anumită orientare, dacă influenţe educaţionale corecte nu favorizează contactul social efectiv. De asemenea, influenţele mediului nu sunt de aşa natură încât noi să putem prezice ce va face copilul cu ele.
Există nenumărate posibilităţi în imperiul libertăţii şi al erorii. Oricine poate cădea în greşeală, deoarece nimeni nu poate fi în posesia adevărului absolut. Acesta arată în felul următor: spre a deveni un om aproximativ normal, prototipul trebuie să fie înzestrat cu un anumit impuls către colaborare (Impuls zur Mitarbeit). Întreaga dezvoltare a unui om depinde de cât de mare este capacitatea sa de contact social în cel de ni treilea, al patrulea şi al cincilea an de viaţă. Încă din această perioadă se manifestă gradul său de sociabilitate (Grad der Anschlussfähigkejt). Dacă examinăm eşecurile în lumina acestei concepţii, constatăm că toate formele de mişcare deficitare sunt de explicat prin deficitul acestei capacităţi de contact. Ba mai mult: din cauza caracterului său particular, persoana respectivă este constrânsă să protesteze contra oricărei alte forme pentru care ea nu este pregătită. Este necesar ca în judecarea acestor oameni să fim toleranţi, dat fiind faptul că ei nu au învăţat să-şi dezvolte în suficientă măsură interesul social7. Cine a înţeles lucrul acesta înţelege de asemenea că problema iubirii este o problemă socială care nu va putea fi rezolvată de acela care manifestă prea puţin interes faţă de ceilalţi şi care nu are sentimentul că participă la dezvoltarea umanităţii.
Un asemenea om va avea o altă lege de mişcare decât acela care este apt pentru rezolvarea problemei iubirii. Aşadar, putem stabili despre toţi perverşii că ei nu au reuşit să devină parteneri (Mitgehenden).
Putem, de asemenea, să descoperim sursele de eroare, care ne fac să înţelegem de ce copilul s-a împotmolit în lipsa de capacitate de contact social (im Mangel an Kontaktfähigkeit). Acel fenomen al vieţii care duce la contactul social deficient este răsfăţul. Copiii răsfăţaţi nu au contact decât cu persoanele care îi răsfaţă şi, drept urmare, sunt nevoite să le elimine pe toate celelalte persoane. Pentru fiecare caz de perversiune sunt de dovedit alte influenţe. Putem afirma: aici, sub influenţa unor trăiri, copilul şi-a modelat într-un anumit fel legea sa de mişcare încât şi-a rezolvat într-un anumit mod problema relaţiei sale cu sexul opus. Toţi perverşii îşi arată legea de mişcare nu numai faţă de problema iubirii, ci şi în faţa tuturor încercărilor pentru care ei nu sunt pregătiţi. De aceea găsim la perverşii sexuali toate trăsăturile de caracter ale nevroticilor, cum sunt hipersensibilitatea, impacienţa, înclinaţia spre crize emoţionale, lăcomia, ca şi faptul că toţi perverşii se justifică invocând faptul că ei acţionează ca din constrângere (wie unter Zwang). Avem de-a face cu o anumită frenezie a posesiei (Besitzgier) care îi conduce la realizarea planului impus de caracterul lor particular, ceea ce explică protestul atât de puternic împotriva oricărei alte forme, fără a se exclude cu totul pericolele la adresa partenerului (viol urmat de asasinat, sadism).
Aş vrea să arăt cum poate fi descoperit antrenamentul pentru o anumită formă de perversiune sexuală, observaţie care ne arată că anumite perversiuni pot lua naştere pe baza unui asemenea antrenament (Training). Nu trebuie să căutăm antrenamentul în plan material, ci trebuie să înţelegem că el poate fi realizat şi în plan ideatic şi oniric.
Avem aici o puternică trimitere la concepţia psihologiei individuale, deoarece mulţi cred, de exemplu, că un vis pervers (ein perverser Traum) este dovadă de homosexualitate înnăscută, pe când noi am putut stabili, în lumina concepţiei noastre despre viaţa onirică, că acest vis homosexual (homosexuelle Traum) ţine de antrenament, tot aşa cum ţine de faptul că dezvoltă interesul pentru acelaşi sex, excluzând interesul pentru sexul opus. Aş vrea să demonstrez acest antrenament cu ajutorul unui caz, întro perioadă în care încă nu poate fi vorba de perversiuni sexuale. Prezint două vise, ca să arăt că legea de mişcare se poate găsi şi în viaţa onirică.
Cine este înarmat cu psihologia individuală ca mijloc de cunoaştere8 nu va ezita să cerceteze în fiecare mic fragment întreaga formă a vieţii (die ganze Lebensform). Întreaga formă a vieţii trebuie însă să o găsim şi în conţinutul visului, nu numai în ideile onirice care, desigur, sunt extrem de utile pentru înţelegerea corectă şi pentru raportarea corectă la stilul de viaţă a atitudinii unui individ în faţa unei probleme de viaţă care i se prezintă, atitudine care îi este impusă de stilul său de viaţă gata fixat. Aş vrea să dau expresie ideii că desfăşurăm în acest domeniu o activitate ca de detectiv (Detektivarbeit). Nu ni se furnizează întreg materialul de care avem nevoie pentru interpretare, aşa încât suntem nevoiţi să ne intensificăm în mod serios capacitatea de deducţie, spre a stabili fapte care să nu contrazică unitatea individului.
Primul vis: „Mă văd în perioada unui viitor război. Toţi bărbaţii, până şi băieţii care au depăşit vârsta de zece ani, trebuie înrolaţi în armată.” Din aceste prime propoziţii, psihologul expert în psihologia individuală poate trage concluzia că este vorba de un copil a cărui atenţie este concentrată asupra pericolelor vieţii, asupra brutalităţii celorlalţi.
„. Acum, într-o seară, deşteptându-mă din somn, văd că mă găsesc într-un pat de spital. La patul meu stau părinţii.” Din această imagine vedem că avem de-a face cu un copil răsfăţat.
„Îi întreb ce se întâmplă. Ei îmi spun că e război. Ei ar vrea ca războiul să nu fie prea crud cu mine şi de aceea au pus să fiu operat, ca să devin fată.” Putem vedea de aici cât de îngrijoraţi sunt părinţii cu privire la copilul lor. Aceasta înseamnă: când sunt în pericol, mă agăţ de părinţii mei. Este forma de expresie a unui copil răsfăţat. Nu vom avansa în interpretarea visului decât dacă o vom putea face necondiţionat. Avem datoria ca în munca noastră să fim, pe cât posibil, sceptici. Apare aici problema schimbării sexului. Dacă facem abstracţie de încercările ştiinţifice în acest sens, care încă sunt problematice, trebuie să spunem că transformarea unui băiat în fată este o concepţie profană. Aici ni se arată incertitudinea în ceea ce priveşte viaţa sexuală; vedem că autorul visului nu este absolut convins de rolul său sexual. Mulţi vor fi surprinşi aflând că este vorba de un băiat în vârstă de doisprezece ani. Vom putea observa modul în care a ajuns el la această concepţie. Viaţa i se pare inacceptabilă dacă ea pune probleme ca acelea din vreme de război; el protestează împotriva acestei situaţii.
„Fetele nu trebuie să meargă la război. Dacă ar trebui, totuşi, să fiu înrolat, nu mi-aş pierde sexul, dat fiind că nu l-aş avea cum îl au băieţii.”
În război s-ar putea să-ţi pierzi sexul. Este un argument prea puţin lămurit în favoarea castrării sau chiar şi pentru a da o expresie antirăzboinică sentimentului de comuniune socială.
„Mă duceam acasă, când, ca printr-un miracol, războiul s-a terminat.”
Operaţia, aşadar, era de prisos. Ce va face el acum?
„Poate că nu va fi nevoie să mă comport ca o fată, poate că nu-i nici un război.”
După cum vedem, el nu se desparte pe de-a-ntregul de rolul său de băiat. Lucrul acesta trebuie să-l notăm în legea sa de mişcare. El caută să avanseze puţin pe latura sa masculină.
„Acasă era foarte trist şi plângeam tot timpul.”
Copiii care plâng mult sunt copii răsfăţaţi.
„Părinţii întrebându-mă de ce plâng, le-am spus că-mi este teamă că, fiind de sex feminin, va trebui să nasc în dureri.”
Nici rolul feminin nu-l aranjează. Am fi pe drumul cel bun dacă am vedea că ţelul acestui tânăr este acela de a evita orice neplăcere. În ceea ce-i priveşte pe practicanţii perversiunilor sexuale, am putut descoperi că ei au fost copii răsfăţaţi, adesea nesiguri pe sexul lor şi manifestând o mare dorinţă de notorietate, de succes imediat şi de superioritate personală. De aceea se poate ca un copil să nu ştie dacă el este băiat sau fată. Ce are de făcut? Nu are nici o speranţă, nici pe latura masculină (auf der Männerseite), nici pe cea feminină.
„A doua zi m-am dus la clubul meu, căci într-adevăr fac parte dintr-o asociaţie de cercetaşi.”
Ne şi putem imagina cum se va comporta el acolo.
„Am visat că în asociaţia noastră este o singură fată. Ea nu stătea la un loc cu băieţii.” încercare de segregare a sexelor.
„Băieţii mă chemau la ei. Le-am spus că sunt fată şi m-am dus la singura fată de acolo. Mi se părea al naibii de ciudat că nu mai eram băiat şi mă gândeam cum ar trebui să mă port ca fată.”
Deodată apare ideea: Cum ar trebui să mă port ca fată?
Acesta este antrenamentul. Numai acela care a observat antrenamentul în toate perversiunile sexuale, modul în care are loc desprinderea silită de normal, numai acela înţelege că perversiunea sexuală este un produs artificial (Kunstprodukt)9, pe care şi-l făureşte fiecare, incitat de constituţia sa psihică, pe care fiecare şi-a creat-o, iar uneori mânat de constituţia sa fizică înnăscută, care îi înlesneşte virajul.
„Pe când meditam, am fost tulburat de un pocnet. M-am trezit şi mi-am dat seama că mă lovisem cu capul de perete.”
Autorul visului adoptă adesea atitudinea care corespunde legii sale de mişcare10. A da cu capul de perete este o expresie idiomatică curentă.
Comportamentul său ne-o evocă.
„Visul m-a impresionat cât se poate de tare.”
Stă în intenţionalitatea visului să impresioneze.
„. încât la şcoală încă mai stăteam la îndoială dacă sunt băiat sau fată. În pauză a trebuit să mă duc la closet ca să văd dacă nu cumva eram fată”.
Al doilea vis: „Visam că m-am întâlnit cu singura fată din clasa noastră. Aceeaşi fată despre care visasem şi mai înainte. Voia să facem o plimbare. I-am răspuns: Acum nu mă plimb decât cu băieţi. Ea mi-a spus: Şi eu sunt băiat. Cum lucrul acesta nu mi se părea de crezut, i-am cerut să-mi facă dovada. Atunci ea mi-a arătat că are un sex ca băieţii. Am întrebat-o cum de era posibil. Mi-a spus că a fost operată. Din băiat este mai uşor să te transformi în fată, invers, însă, este mai greu, pentru că trebuie să adaugi ceva. Aşa încât ea şi-a cusut un sex masculin din cauciuc. Discuţia noastră a fost întreruptă de un răsunător ordin «Scularea!» Erau părinţii mei, care mă trezeau. Numai cu greu am obţinut de la ei încă cinci minute de leneveală în pat, dar cum nu sunt vrăjitor, mi-a fost imposibil să mai rechem visul.”
La un anumit tip de copii răsfăţaţi vom constata înclinaţia spre scamatorii; vrăjile li se par a fi de cea mai mare importanţă, ei vrând să obţină totul fără efort şi osteneală, ocupându-se mult de telepatie.
Să vedem acum cum încearcă tânărul să-şi explice visul: „În cărţi care descriu întâmplări din război am citit: organul genital i-a zburat în aer. Am auzit că atunci când îţi pierzi organul genital mori.”
Vedem cât de mare importanţă acordă tânărul organului genital.
„Pe manşeta unui ziar am citit: Două servitoare au fost transformate, în două ore, în soldaţi.”
Trebuie să fi fost vorba de o malformaţie a organelor genitale, neglijată până atunci.
În încheiere, aş vrea să emit o idee care să aşeze pe o bază mai simplă cele spuse până aici pe această temă. Există hermafrodiţi veritabili, despre care realmente este greu de spus dacă ai de-a face cu o fată sau cu un băiat. Este treaba lor cum îşi vor folosi hermafroditismul. La pseudohermafrodiţi găsim malformaţii care simulează asemănarea cu sexul opus. Fapt este că fiecare om poartă în sine urmele sexului opus, după cum şi hormonii sexuali ai sexului opus se găsesc în urină. De aceea ajungem la o idee care pare îndrăzneaţă, anume că orice om ascunde în el un geamăn (ein Zwilling steckt). Există diferite forme de rudimente ale geminităţii (Zwillingschaft), iar simultaneitatea celor două forme sexuale ale fiinţei umane va fi rezolvată în viitor ca problemă a geminităţii. Ştim că orice om se naşte din material masculin şi feminin. Nu este exclus ca în cercetările referitoare la geminitate să ne lovim de probleme care să ne aducă o mai bună clarificare a hermafroditismul ui, care este marcat în fiecare om.
Referitor la tratament, auzim spunându-se mereu că o perversiune este incurabilă. Vindecarea nu este imposibilă, ci dificilă. Dificultatea vindecării se explică prin aceea că există oameni care pe întregul parcurs al vieţii s-au antrenat în direcţia perversiunii, deoarece au o lege de mişcare limitată, care le-a prescris această evoluţie. Ei sunt nevoiţi să meargă în această direcţie, întrucât în anii copilăriei nu au dispus de acel contact social care să le permită să dea o întrebuinţare corectă corpului şi sufletului lor. O întrebuinţare corectă nu devine posibilă decât în ipoteza unui sentiment de comuniune socială dezvoltat. Dacă recunoaştem lucrul acesta, atunci înseamnă că putem recunoaşte drept verosimilă şi vindecarea unui mare număr de perverşi.
NOTE
1 A se vedea R. Dreikurs, Seelische Impotenz, Leipzig; şi A. Adler, Das Problem der Homosexualität.
2 „sie hatte eine feinere Epidermis”, în textul original. (Nota trad.) 3 „das Ignorantentums”, în textul original. (Nota trad.) 4 Idee preluată de la psihologul francez Théodule Ribot. (Nota trad.)
5 A se vedea A. Adler, în X Jahrgang der Zeitschrift für Individualpsychologie, Leipzig.
6 A se vedea Holub, Die Lehre von der Organmiderwertigkei t, Leipzig.
7 Ce proporţii pot lua formele de protest ale homosexualilor se poate vedea din remarcabila lucrare a lui Ronald Bayer, Homosexuality and American Psychiatry. The Politics of Diagnosis, Princeton University Press, Princeton, New Jersey, 1987, îndeosebi capitolul „Gay Liberation: The Radicalisation of Protest”, care notează manifestaţiile publice ale perverşilor decişi să obţină abolirea aşa-numitelor „sodomy laws” (pp. 88-
8 „Wenn man mit individualpsychologischen Kenntnissen angestattet ist”, în textul original. (Nota trad.) 9 A se vedea A. Adler, „Schlafstellungen”, în Praxis und Theorie der Individualpsychologie.
10 Ne exprimăm aici regretul că Noica al nostru, care a meditat ingenios asupra „înţelesului” individualului la Schelling, G. Simmel, J.
Chevalier sau Nicolai Hartmann, nu s-a aplecat şi asupra psihologiei individuale a lui Alfred Adler. Întocmai ca şi Adler, Constantin Noica relevă capacitatea unor mari scriitori de a intui şi reflecta unicitatea individualului, atunci când admite că acesta „poate fi determinat chiar singular prin descrierea cu n dimensiuni întreprinsă de către un istoric ori romancier”, dar că individualul „păstrează o afirmare de independenţă care fi scoate de sub tirania generalurilor concurente” (Constantin Noica, „Un înţeles pentru individual”, în Probleme de logică, voi. IX, Editura Academici Republicii Socialiste România, Bucureşti, 1986, p. 11.). La Adler şi la Noica diferă însă vizibil modul de a relaţiona individualul şi „statisticul”. Evident, individualul poate fi raportat la media statistică, dar a-l topi aici înseamnă a-l desfiinţa ca unicitate irepetabilă, ca singular (Einmalig). (Nota trad.)