O dată cu acest capitol intrăm în imperiul fanteziei. Ar fi o mare greşeală să scoatem această funcţie (creată şi ea de torentul evoluţionist) din întregul vieţii psihice şi din relaţiile acesteia cu cerinţele lumii exterioare sau să vrem să o opunem întregului, Eului. Ea este mai degrabă o parte a stilului de viaţă individual, pe care în acelaşi timp îl caracterizează şi, în calitate de proces psihic, îşi pune pecetea pe toate celelalte elemente ale vieţii psihice1, purtând de altfel în sine expresia legii de mişcare a individului. Misiunea ei este aceea ca, în anumite împrejurări, să se exprime ideatic, pe când de obicei se ascunde în imperiul emoţiilor şi sentimentelor sau în atitudinile individului. Ca orice alt proces psihic, ea ţinteşte spre ziua de mâine şi de aceea se mişcă în torentul care se îndreaptă către ţelul desăvârşirii (zum Ziel der Vollendung). Din acest punct de vedere este absolut clar cât de lipsit de sens este de a vedea în procesul imaginaţiei sau în derivatele acesteia reveriile şi visele, o împlinire a dorinţelor, ba mai mult, să crezi că prin aceasta ai adus vreo contribuţie la înţelegerea mecanismului acestora2.
Deoarece orice formă de expresie psihică este una de jos în sus, de la o minus-situaţie la o plus-situaţie, atunci putem considera că orice expresie a unui proces psihic este o împlinire de dorinţe.
Mai mult decât bunul-simţ (common sense), fantezia se serveşte de capacitatea de ghicire, fără ca prin aceasta să spunem că ea şi ghiceşte „exact”. Mecanismul ei constă în a se ţine la distanţă un timp – în cazul psihozei în mod permanent – de common sense, adică de sentimentul de comuniune socială din prezent, nemulţumită de viitorii paşi care trebuie făcuţi în direcţia colectivităţii. Lucrul acesta este uşor de făcut atunci când individul nu dispune de un puternic sentiment de comuniune socială.
Dacă, însă, este destul de puternic, atunci el conduce paşii fanteziei spre scopul unei îmbogăţiri a colectivităţii. Întotdeauna, însă, în mii de variante, procesul psihic ivit de la sine3 se lasă dizolvat artificial în idei, sentimente şi dispoziţii atitudinale. Vom recunoaşte drept „juste”, „normale”, „valoroase” doar acele atitudini care, aşa cum este cazul marilor realizări, slujesc obştea. Interpretarea noţională a acestor judecăţi printr-o altă prismă este logic exclusă, ceea ce nu împiedică adesea ca stadiul actual al common sense să refuze asemenea realizări, până când ele vor fi atins un nivel mai înalt de înţelegere, în sensul de a contribui la binele obştei.
Orice încercare de soluţionare a unei probleme actuale pune în mişcare fantezia, dat fiind faptul că avem de-a face cu necunoscutul viitorului. Puterea creatoare, al cărei rol în făurirea stilului de viaţă în copilărie l-am recunoscut, este la lucru în continuare.
Reflexele condiţionate, care ţes în mii de feluri configuraţia stilului de viaţă, pot fi utilizate mai departe doar ca material de construcţie4. Ele nu sunt utilizabile pentru crearea automată a ceva cu totul nou. Dar puterea creatoare urmează acum calea stilului de viaţă autocreat.
Cârmuirea fanteziei va fi lăsată şi ea în seama stilului de viaţă. Fie că individul recunoaşte interdependenţa, fie că nu, putem găsi în realizările ei expresia stilului de viaţă şi le utilizăm ca pe nişte porţi de intrare de unde să aruncăm o privire în atelierul spiritului. Procedând corect, vom ajunge întotdeauna la Eu, la întreg, pe când în cazul unei concepţii incorecte am putea avea impresia că există o opoziţie, cum ar fi aceea dintre conştient şi inconştient. Freud, reprezentantul acestei viziuni eronate, se apropie în marş forţat de o mai bună înţelegere vorbind azi de inconştient în Eu, ceea ce, fireşte, îi dă Eului o cu totul altă înfăţişare, înfăţişare pe care psihologia individuală a văzut-o de la bun început.
Orice idee mare, orice operă de artă îşi datorează apariţia neobositului spirit creator şi novator al umanităţii. Poate că cei mai mulţi contribuie într-o mică măsură la aceasta. Cel puţin în asimilarea şi în conservarea, în valorificarea noii creaţii. Aici, totuşi, reflexele condiţionate pot juca un rol important. La artistul creator ele sunt doar materialul de construcţie de care el se serveşte pentru a depăşi în imaginaţia sa vechiul. Artiştii şi geniile sunt neîndoielnic călăuzele umanităţii şi plătesc vamă pentru acesta cutezanţă, arzând în propriul lor foc, pe care ei l-au aprins în copilărie. „Am suferit şi, astfel, am devenit poet”5. Datorată pictorilor, învăţăm să privim, să percepem mai bine culorile, formele, liniile. De la muzicieni învăţăm să auzim mai bine şi să ne modulăm coardele vocale. Poeţii ne-au învăţat să gândim, să vorbim şi să simţim. Artistul însuşi, de cele mai multe ori puternic biciuit încă din prima copilărie de necazuri de tot felul, de sărăcie, de anomalii ale văzului şi auzului, de cele mai multe ori răsfăţat în mod părtinitor, se smulge de timpuriu din ghearele sentimentului său de inferioritate şi luptă cu fanatică ambiţie cu realitatea mărginită, pentru a o descătuşa, pentru sine şi pentru ceilalţi, ca port-drapel al evoluţiei care caută progresul, biruind dificultăţile şi ridicându-ne deasupra nivelului mediu.
Ceea ce noi încă de mult am demonstrat în această variantă apăsătoare, dar binecuvântată, este o mai mare sensibilitate corporală, o mai puternică receptivitate pentru evenimentele din exterior, variante care foarte adesea se lasă dovedite la purtător ca fiind inferiorităţi ale organelor de simţ, iar dacă nu sunt evidente la acesta – deoarece mijloacele noastre de cercetare adesea dau greş în cazul variantelor discrete —, atunci le găsim în inferiorităţile organice transmise ereditar, în arborele genealogic al familiei. Acolo se găsesc adesea urmele cele mai clare ale unor asemenea inferiorităţi constituţionale, care nu de puţine ori conduc la boli, la minus-variante care au forţat ascensiunea umanităţii6.
Spiritul creator al copilului se exprimă în jocul spontan şi în desfăşurarea individuală a fiecărui joc. Orice joc oferă spaţiu pentru aspiraţia la superioritate. Jocurile colective ţin seama de imboldul sentimentului de comuniune socială. Că, alături de acestea, nu trebuie să minimalizăm îndeletnicirile individuale, atât la copii cât şi la adulţi, este un lucru absolut justificat, ba chiar ele trebuie favorizate în măsura în care ne dau perspectiva unui beneficiu ulterior pentru societate. Ţine de tehnica anumitor realizări, ceea ce nu exclude deloc caracterul lor social, ca ele să fie încercate şi efectuate întotdeauna departe de ochii celorlalţi. Aici fantezia este iarăşi pusă la lucru, fiind din plin alimentată de artele frumoase. Va trebui totuşi să-i ferim pe copii, până la o anumită vârstă, de orice hrană spirituală indigerabilă, care poate fi rău înţeleasă sau care poate să înăbuşe sentimentul de comuniune socială aflat în dezvoltare.
Ţin de acestea, între altele, povestirile care conţin scene de groază, înfricoşătoare, care produc efecte puternice mai ales asupra copiilor cu sistemul uro-genital uşor de excitat7. Printre aceştia se numără copiii răsfăţaţi, care nu pot rezista ispitelor „principiului plăcerii”. Fantezia şi, mai târziu, praxisul acestor copii creează situaţii generatoare de frică şi, ca o consecinţă, generatoare de excitaţii sexuale. În cercetările mele asupra sadicilor sexuali şi masochiştilor am găsit întotdeauna, pe lângă un sentiment de comuniune socială deficitar, o succesiune funestă de asemenea circumstanţe.
Cele mai multe reverii ale copiilor şi adulţilor, detaşate într-un anumit grad de bunul-simţ, merg în direcţia ţelului de superioritate. Este lesne de înţeles că, în scopul unei compensări, ca şi în scopul menţinerii echilibrului sufletesc – care niciodată nu este atins pe această cale —, fantezia va fi orientată tocmai în acea direcţie concretă care trebuie să conducă la înfrângerea slăbiciunii resimţite. Procesul este, într-un anumit sens, similar cu acela pe care copilul îl parcurge la crearea stilului său de viaţă. Ori de câte ori întâlneşte dificultăţi, fantezia îl ajută să simuleze o înălţare a personalităţii, ceea ce, într-o anumită măsură, îl stimulează.
Desigur că există destule cazuri în care stimularea lipseşte, cazuri în care, ca să spunem aşa, fantezia însăşi reprezintă întreaga compensare. Că aceasta din urmă trebuie considerată drept antisocială, chiar dacă este lipsită de orice activitate şi de orice demers ostil, lucrul acesta este de la sine înţeles. De asemenea, atunci când, întotdeauna în consens cu stilul de viaţă, care o dirijează, fantezia este orientată împotriva sentimentului de comuniune socială, putem vedea în aceasta o dovadă a eliminării sentimentului de comuniune socială din stilul de viaţă, lucru de care cercetătorul are a ţine seama. Acesta este cazul frecventelor reverii (Tagträume) care, uneori, sunt înlocuite cu fantazări pe tema unor suferinţe chinuitoare. Imaginarea unor scene de război, a unor fapte eroice, a salvării unor persoane sus-puse dovedeşte de regulă un real sentiment de neputinţă8 şi face loc în viaţă timidităţii. Acela care, în aceste manifestări, ca şi în altele asemănătoare, vede formele de expresie contrastante ale unei ambivalenţe, ale unei scindări a conştiinţei, o viaţă dublă, nu cunoaşte unitatea persoanei, în care contradicţii aparente nu pot apărea decât ca rezultat al comparării minus-situaţiei şi plus-situaţiei şi al necunoaşterii raportului lor. Cine cunoaşte progresia neîntreruptă a procesului sufletesc înţelege că, dată fiind sărăcia limbajului nostru în caracterizarea corectă a unui fenomen psihic, este imposibil să descrii într-o formă statică un torent fără oprire.
Foarte adesea găsim fantazări pe tema că un copil îşi imaginează că el are alţi părinţi, ceea ce în mod cert dovedeşte nemulţumirea faţă de propriii săi părinţi9. În psihoze (şi nu numai în psihoze) găsim această fantazare pe teme reale impusă ca o acuzare permanentă, obligatorie. Ori de câte ori un ambiţios găseşte că realitatea este insuportabilă, el se refugiază pe tărâmul fermecat al fanteziei. Dar să nu uităm că atunci când fantezia se asociază realmente cu sentimentul de comuniune socială ne putem aştepta la realizări de mare valoare, deoarece fantezia, punând în mişcare sentimentele şi emoţiile necesare, acţionează ca un accelerator, sporind randamentul.
Valoarea randamentului fanteziei depinde, aşadar, în primul rând de gradul de saturaţie cu sentiment de comuniune socială. Lucrul acesta este valabil atât pentru individ cât şi pentru mase. Dacă avem de-a face cu un eşec sigur, trebuie să ne aşteptăm ca şi fantazarea să fie una care nu-şi atinge ţinta. Mincinosul, escrocul, lăudărosul sunt exemple grăitoare în acest sens. De asemenea măscăriciul. Fantezia sa nu se odihneşte niciodată, după cum nu o face nici atunci când se condensează în reverii.
Chiar şi atunci când individul este orientat spre un ţel de superioritate el este constrâns să-şi imagineze viitorul, ca în orice act de previziune. Nu este de trecut cu vederea faptul că fantazarea este un antrenament în cadrul stilului de viaţă, fie că ea are loc în realitate, în reverii, în vise sau în crearea unei opere de artă. Ea conduce la o reliefare a propriei personalităţi şi, în acest sens, se supune mai mult sau mai puţin bunului-simţ. Cel care visează ştie adesea că visează şi, dormind, oricât de detaşat de realitate ar fi, rareori cade din pat. În vise, tot ceea ce interesează fantezia – bogăţie, fapte eroice, opere măreţe, nemurire etc.
— Este hiperbolă, metaforă, parabolă, simbol. Nu trebuie să neglijăm puterea incitatoare a metaforei10. În pofida obtuzităţii unora dintre adversarii mei, metaforele sunt travestiri fanteziste ale realităţii, niciodată identice cu aceasta. Valoarea lor e de necontestat atunci când dau vieţii noastre o energie suplimentară, dar trebuie să le interpretăm ca dăunătoare atunci când, prin stimularea sentimentelor, servesc la întărirea spiritului antisocial. În toate cazurile ele servesc la provocarea şi întărirea tonusului afectiv în faţa unei probleme date, în concordanţă cu stilul de viaţă, atunci când bunul-simţ se dovedeşte prea slab sau când se află în contradicţie cu soluţia problemei reclamate de stilul de viaţă. Faptul acesta ne va ajuta la înţelegerea viselor.
Ca să înţelegem visele, se impune să luăm în considerare somnul, care reprezintă starea dispoziţională în care este posibil visul. Fără discuţie, somnul este o creaţie a evoluţiei, o reglare autonomă care, fireşte, este legată de modificări de stări corporale şi care este provocat de acestea. Dacă azi nu putem decât bănui aceste stări (poate că Zondek a clarificat întrucâtva problema, prin cercetările sale asupra hipofizei), avem dreptul să admitem că acţionează la unison cu impulsul somnului (Schlafimpuls). Deoarece somnul slujeşte în mod vădit odihna şi refacerea, el apropie, de asemenea, de punctul de repaus toate activităţile corporale şi psihice. Forma de viaţă a individului uman este armonizată mai bine, prin veghe şi somn, cu alternanţa dintre zi şi noapte. Ceea ce, între altele, îl deosebeşte pe omul care doarme de acela treaz este distanţarea concretă de problemele zilei.
Somnul, însă, nu este frate cu moartea. Forma de viaţă, legea de mişcare a individului veghează fără răgaz. Omul care doarme se mişcă, evită în pat poziţiile neplăcute, poate fi trezit de lumină şi zgomot, ţine seama de copilul care doarme lângă el şi poartă cu sine bucuriile şi necazurile zilei. În somn omul este preocupat de toate problemele, a căror rezolvare nu trebuie tulburată de somn. Mişcările zgomotoase ale sugarului o trezesc pe mamă, iar noi ne trezim dimineaţa aproape întotdeauna la ora la care vrem să ne trezim. Atitudinea corpului în timpul somnului este adesea, aşa cum am arătat11, o bună imagine a atitudinii psihice, ca şi starea de veghe. Unitatea vieţii psihice se păstrează şi în timpul somnului, aşa încât trebuie să considerăm ca făcând parte din acest întreg somnambulismul sau sinuciderea în timpul somnului, scrâşnirea din dinţi, vorbitul în somn, contracţiile musculare, strângerea pumnilor, urmate de paralizii, de unde putem trage concluzii care trebuie confirmate, desigur, prin alte forme de expresie. În timpul somnului sunt uneori trăite sentimente şi stări neasociate cu vise.
Că visul apare de cele mai multe ori ca o realitate vizuală (als ein visuelles Faktum), faptul se explică prin importanţa cu totul aparte pe care o dăm certitudinii senzaţiilor noastre vizuale. Le-am spus totdeauna discipolilor mei: „Dacă vreun punct oarecare, în cercetarea pe care o efectuaţi, vi se pare a fi neclar, astupaţi-vă urechile şi urmăriţi cu ochii mişcarea”. Probabil că fiecare dintre noi este conştient de această mare certitudine, fără să fi raţionat clar asupra ei. Oare visul este în căutarea acestei mari certitudini? Oare dă el o expresie mai grăitoare stilului de viaţă, dat fiind faptul că se află la o distanţă mai mare de problemele zilei, redus la el însuşi, cu deplina păstrare a puterii creatoare ghidată de stilul de viaţă, eliberat de constrângerile impuse de realitatea dătătoare de legi?
Oare el trebuie să ţină seama de fantezia ancorată în stilul de viaţă, pe acele căi unde îl vedem, de altfel, luptând în favoarea stilului de viaţă, când individul este confruntat cu o problemă care îi depăşeşte puterile, atunci când bunul-simţ nu corespunde sentimentului de comuniune socială al individului, întrucât nu are forţă suficientă?
Nu vrem să-i urmăm pe cei care, printr-o conspiraţie a tăcerii şi prin spoliere pe furiş vor să ia apa de la moară psihologiei individuale. De aceea îl amintim aici pe Freud, care pentru prima dată a procedat la elaborarea unei teorii ştiinţifice a visului. Este un merit nepieritor, pe care nimeni nu i-l poate diminua, tot aşa de puţin ca şi anumite observaţii, pe care le socoate ca ţinând de „inconştient”. Se pare că el ştia mult mai multe decât a înţeles. Silindu-se însă să grupeze toate fenomenele psihice în jurul singurei substanţe predominante (die einzig herrschende Substanz) pe care o recunoaşte – libidoul sexual —, el trebuia să cadă în greşeală şi, ceea ce este încă şi mai rău, ia în considerare numai impulsiile nefaste care, aşa cum am demonstrat, îşi au originea în complexul de inferioritate al copiilor răsfăţaţi, sunt rezultatele educaţiei eronate şi propria creaţie eronată a copilului şi nu permit niciodată să fie înţeleasă structura psihică în dezvoltarea ei reală, evoluţionistă. Prin această prismă, rezumativ, concepţia despre vise este următoarea: „Dacă un om s-ar putea decide să aştearnă în scris toate visele sale, fără nici o reţinere, în mod fidel şi amănunţit, cu un comentariu care să facă referire la amintirile şi lecturile care ne-ar putea explica visele, el ar face umanităţii un dar de nepreţuit. Dar în stadiul în care se află în prezent umanitatea, este sigur că nimeni n-o va face; în taină şi pentru propria-i luare în considerare, încă ar fi ceva de valoare”. A scris aceste rânduri Freud? Nu el, ci Hebbel, în amintirile sale.
Să vedem în ce măsură rezistă criticii ştiinţifice concepţia psihanalitică. Este de crezut că destul de puţin, de vreme ce Freud însuşi, după nenumăratele modificări aduse teoriei interpretării viselor, susţine că el nu a afirmat niciodată că orice vis trebuie să aibă un conţinut sexual.
Este, oricum, un progres.
Ceea ce Freud numeşte „cenzură” nu este însă altceva decât o mai mare îndepărtare de realitate în timpul somnului, o luare de distanţă intenţionată faţă de sentimentul de comuniune socială, a cărui carenţă împiedică o soluţionare normală a problemei existente, aşa încât individul, ca în cazul unui şoc prilejuit de o înfrângere aşteptată, caută o cale mai uşoară, unde fantezia, aflată sub vraja stilului de viaţă, dincolo de limitele bunului-simţ, trebuie să-i fie de ajutor. Dacă vrem să găsim aici o împlinire de dorinţe sau, în disperare de cauză, dorinţa de a muri, nu găsim mai mult decât un loc comun care nu ne lămureşte cu nimic structura visului. Căci întregul proces vital, sub orice aspect l-am cerceta, poate fi privit drept căutata împlinire de dorinţe.
În cercetările mele asupra visului am avut două ajutoare de nădejde. Unul mi l-a oferit Freud, prin concepţiile sale inacceptabile. Am învăţat din greşelile lui. Şi deşi eu însumi nu am fost niciodată psihanalizat (invitaţie pe care, a limine, am refuzat-o, dat fiind că o acceptare strictă a concepţiei sale dăunează obiectivităţii ştiinţifice, care şi aşa nu este prea mare la cei mai mulţi), cunosc totuşi destul de bine teoria sa spre a putea nu numai să-i descopăr greşelile, ci şi spre a putea prezice, ca după imaginea în oglindă a unui copil răsfăţat, care va fi următorul pas al lui Freud. De aceea le-am recomandat tuturor discipolilor mei să se ocupe de teoria lui Freud. Lui Freud şi discipolilor săi le place nespus de mult să mă prezinte, într-o manieră lăudăroasă inconfundabilă, drept discipol al lui Freud, pentru că eu m-am certat foarte mult cu dânsul într-un cerc de psihologie, fără a fi frecventat prelegerile sale didactice. Deoarece acel cerc a trebuit să se alinieze la concepţiile lui Freud, eu am fost cel dintâi care l-am părăsit. Nu mi se va putea refuza dovada că, mult mai mult decât Freud, eu am trasat net graniţele dintre psihologia individuală şi psihanaliză şi că niciodată nu m-am lăudat cu discuţiile mele de altădată cu Freud. Îmi pare rău că ascensiunea psihologiei individuale şi influenţa ei de netăgăduit asupra transformării psihanalizei a fost dur resimţită de către psihanalişti. Dar cine altul să ştie mai bine decât mine cât de greu este să mulţumeşti concepţia despre lume a copiilor răsfăţaţi? La urma urmelor nu este de mirare că, după continua apropiere a psihanalizei – fără ca ea să abandoneze cu totul principiul ei fundamental – de psihologia individuală, asemănările au devenit mai vizibile pentru spiritele înguste, consecinţă evidentă a unui bun-simţ indestructibil. Unora li se va părea că am premeditat în mod arbitrar dezvoltarea psihanalizei în ultimii 25 de ani şi că sunt, în acest caz, ca prizonierul care se ţine tare.
Al doilea ajutor, mult mai puternic, îmi vine de la statornica unitate a personalităţii confirmată ştiinţific sub toate aspectele. Aceeaşi apartenenţă la unitate trebuie să-i fie proprie şi visului. Abstracţie făcând de marea distanţă cerută întotdeauna de stilul de viaţă faţă de realitatea care ne influenţează, ceea ce caracterizează şi fantezia din starea de veghe, nu ar trebui să acceptăm în cazul viselor, în numele susţinerii vreunei teorii, nici o formă psihică diferită de acelea care există în starea de veghe. Putem ajunge la concluzia că somnul şi viaţa onirică constituie o variantă a vieţii din starea de veghe, după cum, de asemenea, viaţa din starea de veghe este o variantă a celor dintâi. Suprema lege a celor două forme de viaţă, starea de veghe şi somnul, este: a nu lăsa să decadă sentimentul valorii Eului. Sau, ca să facem apel la terminologia psihologiei individuale: aspiraţia către superioritate, în sensul ţelului final, îl smulge pe individ de sub apăsarea sentimentului de inferioritate. Ştim în ce direcţie duce această cale, faptul că ea se îndepărtează mai mult sau mai puţin de sentimentul de comuniune socială, ceea ce înseamnă că merge împotriva acestui sentiment, adică împotriva bunului-simţ. Eul îşi trage tăria din fantezia onirică, spre a rezolva o problemă existenţială, pentru a cărei reuşită sentimentul de comuniune socială disponibil nu este suficient. Este de la sine înţeles că, în acest caz, ponderea subiectivă a problemei existente joacă rolul unui test cu privire la sentimentul de comuniune socială şi că acest test poate fi atât de apăsător încât şi cel mai bun să. înceapă să viseze.
Trebuie, aşadar, să stabilim în primul rând că orice stare onirică are un factor exogen. Aceasta înseamnă, desigur, mai mult şi altceva decât „resturile diurne” ale lui Freud. Importanţa sa constă în faptul că este probă şi căutare de soluţie. El conţine acel „înainte către ţel” („Vorwärts zum Ziele”), acel „încotro” („Wohin”) al psihologiei individuale, în opoziţie cu regresiunea lui Freud şi cu împlinirea dorinţelor sexuale infantile, acestea din urmă nefiind decât dezgolirea lumii fictive a copiilor răsfăţaţi, care vor să aibă totul numai pentru ei şi nu concep ca vreuna din dorinţele lor să rămână neîmplinită. Factorul exogen se referă la curenţii ascensionali (Aufwärtsströmen) ai evoluţiei şi arată cum îşi reprezintă fiecare individ calea pe care vrea să o urmeze, arată opinia sa cu privire la modul său de a fi şi cu privire la calitatea şi sensul vieţii.
Să facem, pentru moment, abstracţie de starea onirică (Traumzustand). Să luăm un om aflat în faţa unei probleme pentru a cărei soluţionare el nu se simte copt, având în vedere sentimentul său de comuniune socială deficitar. El recurge la fantezia sa. Cine face lucrul acesta? Fireşte, Eul, caracterizat de stilul său de viaţă. Intenţia este găsirea unei rezolvări care să convină stilului de viaţă. Ceea ce înseamnă, însă, cu excepţia puţinelor vise cu valoare socială, o rezolvare pe care bunul-simţ nu o încuviinţează, o rezolvare în dezacord cu sentimentul de comuniune socială, dar care îl reconfortează pe individul aflat în mizerie şi în îndoială, ba mai mult, îi consolidează stilul de viaţă, dându-i o idee despre valoarea Eului (Ichwert). Somnul, ca şi hipnoza, atunci când este corect efectuată, sunt doar facilitări întru acelaşi scop, ca şi autosugestia reuşită. Concluzia pe care trebuie să o tragem de aici este că visul, în calitatea sa de reacţie intenţionată a stilului de viaţă, caută să rămână la distanţă de sentimentul de comuniune socială şi reprezintă această distanţă. Totuşi, atunci când sentimentul de comuniune socială este mai puternic, ca şi în situaţiile mai riscante, se poate observa uneori o inversare, adică victoria sentimentului de comuniune socială asupra încercării de a-l eluda. Iată încă un caz care dă dreptate psihologiei individuale care afirmă că viaţa psihică nu se lasă niciodată încorsetată în formule şi reguli, caz rare lasă însă intactă, desigur, teza de bază, potrivit căreia visul indică distanţa de sentimentul de comuniune socială.
Aici intervine însă o obiecţie care m-a preocupat dintotdeauna şi căreia îi datorez o mai profundă înţelegere a problemei visului. Căci dacă starea de fapt descrisă mai sus trebuie acceptată, atunci cum să ne explicăm faptul că nimeni nu-şi înţelege visele, că nimeni nu le dă atenţie şi că de cele mai multe ori le uităm? Dacă facem abstracţie de mâna de oameni care pricep ceva din visele lor, se pare că în vis se consumă o energie, aşa cum de altfel niciodată nu găsim în economia spiritului.
Fireşte, aici ne vine în ajutor o altă experienţă a psihologiei individuale: omul ştie mai multe decât înţelege (der Mensch weiss mehr, als er versteht). Oare în vis, pe când capacitatea sa de înţelegere doarme, cunoştinţele sale sunt treze? Dacă aşa stau lucrurile, ar trebui ca fenomene similare să poată fi dovedite şi în starea de veghe. Şi iată că în realitate omul nu înţelege nimic din ţelul său şi, cu toate acestea, îl urmează. El nu înţelege nimic din stilul său de viaţă şi este în permanenţă captivul acestuia. Şi dacă, aflat în faţa unei probleme, stilul său de viaţă îl orientează într-o direcţie determinată, spre un chiolhan ori spre o investiţie productivă promiţătoare, atunci în mintea sa apar întotdeauna idei şi imagini, dispozitive de siguranţă (Sicherungen), cum le-am numit, pentru a-i face acea cale apetisantă, fără ca aceste idei şi imagini să fie întotdeauna în mod obligatoriu vizibil legate de ţelul individului. Dacă un bărbat este nemulţumit de femeia sa, atunci o alta îi apare ca fiind mult mai atrăgătoare, fără a-şi da seama de această relaţie şi cu atât mai puţin de acuzaţia adusă sau de dorinţa sa de răzbunare. Abia în raport cu stilul său de viaţă şi cu problema care îi stă în faţă cunoştinţele sale intră în sfera înţelegerii12. Pe de altă parte, am şi dovedit că fantezia, iar cu ea şi visul, trebuie să se debaraseze de o bună parte din common sense. Ar fi de aceea nedrept să privim visul prin prisma bunului său simţ, cum au făcut numeroşi autori, spre a ajunge la concluzia că visul este lipsit de sens.
Visul nu se apropie de common sense decât în cazuri extrem de rare şi nu se va confunda niciodată cu acesta. De aici rezultă funcţia cea mai importantă a visului, aceea de a-l abate pe cel care visează de la bunul-simţ, aşa cum am demonstrat şi în cazul fantazării. În vis, aşadar, autorul visului se înşală pe el însuşi. Conform concepţiei noastre fundamentale, putem adăuga: visul este o înşelare de sine (eine Selbstbetrug) în faţa unei probleme existente, pentru a cărei rezolvare sentimentul de comuniune socială de care se dispune nu este suficient, înşelare care face apel la stilul de viaţă, pentru soluţionarea problemei în concordanţă cu acesta.
Prin faptul că se smulge din realitate, realitate care cere interes social, curg puhoi imagini pe care i le inspiră individului stilul său de viaţă.
Dar nu mai rămâne nimic din vis după ce acesta s-a consumat?
Cred că am răspuns la această foarte importantă întrebare. Rămâne ceea ce rămâne întotdeauna când cineva a recurs la imaginaţie: sentimente, emoţii şi o atitudine. Din concepţia fundamentală a psihologiei individuale cu privire la unitatea personalităţii rezultă că toate acestea acţionează în direcţia stilului de viaţă. Aceasta a fost esenţa unuia din primele atacuri împotriva teoriei visului a lui Freud, din anul 1918, când, pe baza experienţei mele, am afirmat că visul ţinteşte înainte, că el îl face pe autorul visului (Träumer) „apt” de a rezolva o problemă în propria sa manieră. Mai târziu am putut întregi această concepţie, constatând că nu o face pe calea bunului-simţ, a sentimentului de comuniune socială, ci „alegoric”, metaforic, prin imagini convenţionale, aşa cum ar face-o poetul când vrea să trezească sentimente şi emoţii. Cu aceasta revenim pe terenul stării de veghe şi putem adăuga că până şi persoanele cele mai lipsite de har poetic se slujesc de comparaţii când vor să facă impresie, fie şi numai de cuvinte injurioase ca „măgar”, „hoaşcă bătrână” etc. De expresii figurative se serveşte de asemenea profesorul atunci când îi este greu să explice ceva prin cuvinte simple.
Expresiile figurate produc un dublu efect. Mai întâi comparaţiile sunt mai potrivite să trezească sentimente decât o explicaţie la obiect. În arta poetică, în limbajul solemn folosirea de metafore celebrează veritabile triumfuri. Dar, de îndată ce ne depărtăm de domeniul artelor frumoase, nu se poate să nu observăm pericolul pe care îl reprezintă folosirea comparaţiilor. „Comparaţiile şchioapătă”, spune pe drept cuvânt poporul şi prin aceasta el socoate că în folosirea lor se ascunde pericolul unei induceri în eroare. Ajungem, aşadar, la acelaşi raţionament ca mai sus, când am avut în vedere folosirea comparativă a imaginilor în vise.
Ele servesc, dincolo de căile raţiunii practice, la autoiluzionarea celui care visează şi la trezirea de sentimente, la profilarea unei atitudini interioare în sensul stilului de viaţă. Se poate, desigur, ca visul să o fi luat întotdeauna înaintea unei stări de spirit similare cu îndoiala, problemă care, totuşi, se cere cercetată mai îndeaproape. Din miile de posibilităţi, Eul alege exact acele imagini care convin stilului său de viaţă, care avantajează ţelul său şi care permit să elimine raţiunea practică, în favoarea stilului de viaţă.
Am stabilit astfel că fantezia celui care visează, întocmai ca şi în alte configuraţii ale sale, urmează şi în vis liniile ascendente ale stilului de viaţă, chiar şi atunci când utilizează imagini evocatoare de amintiri (Erinnerungsbilder), cum fac toate modurile noastre de a gândi, simţi şi acţiona. Cu toate că aceste imagini evocatoare de amintiri sunt de aşa natură în viaţa unui copil răsfăţat încât ele rezultă din erorile răsfăţului, exprimând totuşi o presimţire a viitorului, nu trebuie să ne lăsăm ademeniţi de concluzia eronată că aici şi-ar fi găsit satisfacţie dorinţele infantile, că aici ar avea loc o regresiune la un stadiu infantil. În afară de aceasta, trebuie să ţinem seama de faptul că stilul de viaţă selectează imagini în vederea atingerii scopului său, aşa încât interpretând această selecţie putem înţelege stilul de viaţă. Echivalarea imaginii onirice (Traumbild) cu situaţia exogenă ne ajută să descoperim linia de mişcare (Bewegungslinie) pe care cel care visează o urmează, în virtutea stilului de viaţă angajat în rezolvarea problemei date, în conformitate cu legea sa de mişcare. Slăbiciunea poziţiei sale o recunoaştem prin faptul că el ia în ajutor comparaţii şi parabole care evocă în mod greşit sentimente şi emoţii ale căror valoare şi sens nu pot fi dovedite şi care determină o intensificare, o accelerare a mişcării dirijate de stilul de viaţă, ca atunci când se apasă pe acceleratorul unui motor în funcţiune. Obscuritatea visului, o obscuritate pe care o putem constata de asemenea în multe cazuri din starea de veghe, când cineva vrea să-şi justifice eroarea cu ajutorul unor argumente nelalocul lor, este deci o necesitate şi nu o întâmplare.
Cel care visează mai dispune, exact ca în starea de veghe şi de un alt mijloc de a trece peste aspectul ei secundar sau prin excluderea esenţei acesteia. Această modalitate de a proceda se dovedeşte înrudită cu aceea, deosebit de răspândită, pe care am descris-o în anul 1932, în Zeitschrift für Individualpsychologie, ultimele caiete, ca pe o rezolvare parţială, lacunară a unei probleme, ca semn al unui complex de inferioritate. Refuz încă o dată să institui reguli de interpretare a viselor, dat fiind faptul că aceasta cere mult mai multă inspiraţie artistică (künstleriche Eingebung) decât vreo sistematizare de critic meschin. Visul nu oferă nimic faţă de ceea ce poate fi dedus din celelalte forme de expresie. El îi serveşte însă cercetătorului să recunoască cât de puternic acţionează încă vechiul stil de viaţă, iar pe cel cercetat îl face atent asupra acestui fapt, ceea ce în mod cert contribuie la convingerea sa. În interpretarea unui vis trebuie mers până acolo unde pacientul a înţeles că el, ca Penelopa, deşiră noaptea ceea ce a împletit ziua. Pe de altă parte, nu este de uitat acel stil de viaţă cu obedienţa sa exagerată, aparentă, aşa după cum o persoană hipnotizată îşi sileşte fantezia să urmeze calea arătată de medic, fără a adopta însă în acest sens şi atitudinea corespunzătoare, un fel de încăpăţânare pentru care el s-a exersat încă din copilărie.
Visele repetitive se referă la expresia legii de mişcare în faţa problemelor, expresie conformă cu stilul de viaţă şi care, după natura lor, sunt simţite ca similare. Visele scurte arată că unei probleme i-a fost dat un răspuns exact, rapid şi complet. Visele uitate lasă să se presupună că tonul lor afectiv este puternic în faţa unei raţiuni practice la fel de puternică, pentru a cărei reuşită eludare trebuie pulverizat materialul ideatic, aşa încât să rămână numai emoţia şi atitudinea. Constatăm că visele anxioase reflectă extrem de frecvent neliniştea înaintea unei înfrângeri şi că visele plăcute reflectă un viguros „Fiat”13 sau contrastul cu situaţia prezentă, provocând astfel sentimente de aversiune mai puternice. Visele în care apare un mort lasă să se înţeleagă ideea, care desigur trebuie confirmată şi de alte forme de expresie, că autorul visului încă nu l-a îngropat definitiv pe acel mort şi că încă se mai află sub influenţa sa. Visele axate pe cădere, desigur cele mai frecvente din toate, arată prudenţa anxioasă a individului, teama sa de a-şi pierde sentimentul valorii personale, dar în acelaşi timp, prin reprezentare spaţială, arată că autorul visului are iluzia de a ocupa un loc „sus”. Visele axate pe zbor semnifică la oamenii ambiţioşi strădania către superioritate, aspiraţia de a realiza ceva care să-i situeze deasupra celorlalţi oameni. Nu rareori aceste vise se asociază cu acelea axate pe cădere, ca un avertisment cu privire la o aspiraţie ambiţioasă şi riscantă. Visarea unei aterizări fericite, în cadrul unui vis axat pe cădere, se exprimă adesea nu ideatic, ci pe plan afectiv, de cele mai multe ori ca sentiment de securitate, dacă nu ca sentiment de predestinare (Prädestinationsgefiihl), potrivit căruia individul este asigurat că nimic rău nu i se mai poate întâmpla. A visa că pierzi un tren, o ocazie, traduce în general o trăsătură de caracter exprimată prin sustragerea de la o înfrângere temută, prin sosirea mai târziu sau prin scăparea ocaziei. Visele care te arată dezbrăcat, asociate cu spaima în faţa acestei situaţii, pot fi în general reduse la teama de a nu-ţi fi date în vileag nişte cusururi.
Adesea în vise capătă expresie înclinaţii motorii, vizuale şi acustice, dar întotdeauna în legătură cu atitudinea faţă de o problemă dată, a cărei rezolvare, în unele cazuri, rare, poate fi chiar facilitată, cum arată o serie de exemple. Rolul de spectator al celui care visează dă de înţeles cu o anumită certitudine că şi în viaţă individul se mulţumeşte cu rolul de spectator.
Visele sexuale dau loc clar la diferite explicaţii, ba cu privire la antrenamentul relativ slab în materie de contacte sexuale, ba cu privire la retragerea de la partener şi limitarea la sine însuşi. În visele axate pe homosexualitate este vorba de antrenamentul împotriva sexului opus şi nu de vreo înclinaţie ereditară, cum am şi subliniat destul de insistent. Visele care aduc în prim-plan scene de cruzime, în care individul care visează joacă un rol activ, tălmăcesc furia şi setea de răzbunare, ca şi visele axate pe pângărire. Frecventele vise ale enureticilor, care se văd urinând la locul nimerit, le facilitează acestora într-un mod laş acuzaţia şi răzbunarea împotriva unui sentiment de umilinţă. În scrierile mele se găsesc o mulţime de exemple de vise interpretate, ceea ce mă scuteşte aici de a da exemple concrete. Spre a ilustra relaţia cu stilul de viaţă, voi comenta visul care urmează:
Un bărbat, tată a doi copii, trăia în discordie cu soţia sa, despre care el ştia că nu se măritase din dragoste. El fusese iniţial un copil răsfăţat, „detronat” mai târziu de un alt copil, dar într-o şcoală cu regim disciplinar sever învăţase să-şi stăpânească accesele de furie în aşa măsură încât adesea, în situaţii defavorabile, căuta să se reconcilieze cu adversarii, ceea ce, se înţelege, rareori izbutea. Atitudinea faţă de soţia sa era un amestec de expectativă, de încercări de a crea o atmosferă de afecţiune şi de încredere reciprocă, laolaltă cu izbucniri de irascibilitate, caz în care cădea pradă sentimentului de inferioritate şi părea cu totul neajutorat. În faţa acestei situaţii femeia rămânea cu totul perplexă. Bărbatul se ataşase de cei doi băieţi ai săi, pe care îi iubea nespus şi care, la rândul lor, îl iubeau şi ei, în timp ce mama, cu sângele ei rece, fireşte că nu putea rivaliza cu bărbatul în dragostea pentru copii şi pierdea din ce în ce mai mult contactul cu ei. Bărbatului lucrul acesta îi apărea ca o neglijare a copiilor şi adesea îi făcea reproşuri pe această temă. Relaţiile conjugale s-au înrăutăţit şi ambii soţi erau decişi să împiedice naşterea altor copii.
Astfel s-au înfruntat multă vreme cei doi parteneri: bărbatul, care nu recunoştea în dragoste decât sentimentele puternice şi care se socotea frustrat în drepturile sale şi femeia, cu încercările ei nevolnice de a menţine căsnicia, frigidă şi, în virtutea stilului ei de viaţă, fără dorinţa de afecţiune pentru bărbat şi copii. Într-o noapte el a visat corpuri de femei însângerate, aruncate încolo şi încoace, fără nici un scrupul. Convorbirea avută cu el a dus la evocarea unei scene pe care o văzuse într-o sală de disecţie, unde îl dusese un prieten, student în medicină. Dar este lesne de văzut, fapt confirmat de bărbatul respectiv, că el fusese îngrozit de actul naşterii, la care asistase în două rânduri. Interpretarea visului ne stă la îndemână: „Nu mai vreau să văd o a treia naştere la soţia mea”.
Un alt vis: „Era ca şi cum pornisem în căutarea celui de al treilea copil al meu, care se pierduse sau care fusese răpit. Eram extraordinar de înspăimântat. Toate încercările mele disperate de a-l găsi au rămas zadarnice”. Deoarece bărbatul nu avea decât doi copii, este clar că el era în permanenţă neliniştit cu privire la posibilitatea naşterii unui al treilea copil, care s-ar fi găsit în mare pericol, dată fiind incapacitatea femeii de a se îngriji de copii. Visul a avut loc la scurt timp după răpirea copilului lui Lindbergh14 şi demonstrează problema şocului exogen în raport cu stilul de viaţă şi cu concepţia pacientului: ruperea relaţiilor cu un om lipsit de afecţiune şi, ca parte a acestei intenţii, hotărârea de a nu mai avea alţi copii, sub forma invocării exagerate a nepăsării femeii; dar, ca şi în primul vis, este străvezie spaima în faţa actului naşterii.
Pacientul venise la tratament pentru impotenţă. Alte simptoame ne duc în copilăria sa, când el învăţase ca, în caz de umilire, după repetate şi stăruitoare încercări de conciliere cu persoana crezută indiferentă, să o respingă şi când, de asemenea, găsea insuportabil faptul că mama sa dăduse naştere unui nou copil. Participarea decisivă a stilului său de viaţă la toate aceste manifestări, selectarea anumitor imagini, autoiluzionarea şi autointoxicarea cu alegorii, foarte îndepărtate de raţiunea practică şi conferindu-i stilului său de viaţă o nouă energie, retragerea din faţa problemelor de viaţă ca urmare a permanentului efect de şoc, obţinut mai degrabă prin deducţie decât în sensul bunului-simţ, rezolvarea pe jumătate a problemei, în concordanţă cu moliciunea acestui bărbat, toate acestea sunt lucruri evidente şi interdependente.
Dacă ar fi să mă pronunţ pe scurt cu privire la ceea ce Freud descrie drept simbolistica visului, aş spune următoarele, în lumina experienţei mele: este adevărat că dintotdeauna oamenii au înclinaţia de a compara în glumă fenomenele şi obiectele sexuale – şi nu numai pe acestea – cu fapte din viaţa practică. Lucrul acesta se întâmplă, desigur, la bodegă, unde întotdeauna se spun vorbe necuviincioase. Tentaţia de a proceda în felul acesta constă în mare parte, pe lângă tendinţa de a umili, de a debita cuvinte de duh şi de a se lăuda, în spaţiul pe care simbolul îl oferă ridicării tonusului emoţional. Nu trebuie să fii prea inteligent ca să înţelegi aceste simboluri uzuale în folclor şi în şlagărele bulevardiere.
Desigur că este mai important de precizat că ele apar în vise, în scopuri care rămân a fi descoperite. Este meritul lui Freud de a fi atras atenţia asupra acestui fapt. Dar să reduci la simboluri sexuale tot ceea ce nu înţelegi, pentru ca apoi să spui că totul provine din libidoul sexual, este un mod de a proceda care nu rezistă unei critici raţionale. Chiar şi aşa-numitele „experienţe demonstrative” cu persoane hipnotizate, cărora li s-a sugerat să viseze scene sexuale şi din ale căror comunicări se descoperă apoi că şi aceste persoane au visat prin prisma simbolurilor lui Freud, sunt dovezi cu totul insuficiente. Alegerea de simboluri obişnuite în locul expresiilor sexuale fără perdea demonstrează cel mult un sentiment natural de pudoare. Să adăugăm că i-ar fi greu astăzi unui discipol al lui Freud să găsească pentru asemenea experimente pe cineva care să nu aibă cunoştinţă de teoriile acestuia. Facem totală abstracţie de faptul că „simbolistica freudiană” a îmbogăţit foarte mult vocabularul poporului şi că a distrus cu totul spontaneitatea în examinarea unor lucruri de altfel inofensive. Adesea se poate observa că bolnavi care au urmat în prealabil un tratament psihanalitic fac în mare măsură uz, în visele lor, de simbolistica freudiană. Contestarea mea ar fi şi mai dură dacă eu aş crede, ca Freud, în telepatie şi aş putea să admit, cum au făcut-o precursorii săi superficiali, că transmiterea de idei are loc ca o emisiune radiofonică.
Acest contraargument rămâne, aşadar, pentru mine suspendat.
NOTE
1 „als seelische Bewegung genommen”, în textul original. (Nota trad.)
2 Transparentă luare de poziţie, cam expeditivă, împotriva concepţiei lui Freud. (Nota trad.)
3 „der sich entspinnende seelische Bewegungsvorgang”, în textul original. (Nota trad.).
4 Cât de nedrept este Alfred Adler ori de câte ori trece cu o anumită trufie peste concepţia profund ştiinţifică a lui Pavlov, din care totuşi el se inspiră în mod esenţial, ne convingem parcurgând cu atenţie fie şi numai următorul text din opera genialului fiziolog rus: „Omul reprezintă desigur un sistem (sau mai bine zis o maşină) şi ca orice alt sistem din natură, el este supus legilor ei inevitabile şi unitare; considerat însă prin prisma cunoştinţelor noastre ştiinţifice actuale, acest sistem se prezintă unic în ce priveşte capacitatea desăvârşită de autoreglare. Cunoaştem suficiente maşini create de mâna omului, cu variate proprietăţi de autoreglare. Din acest punct de vedere metoda folosită în studiul omului considerat drept sistem este aceeaşi ca şi pentru oricare alt sistem, adică: descompunerea în părţi, studiul rolului fiecărei părţi, studiul legăturii dintre părţi, studiul corelaţiei cu mediul înconjurător şi, în cele din urmă, pe baza tuturor acestor date, cunoaşterea acestui sistem şi dirijarea lui, dacă ea stă în puterile omului. Sistemul nostru este însă prin excelenţă dotat cu capacităţile de autoreglare, de autosusţinere, de restabilire, de reparare şi chiar de perfecţionare. Impresia principală cea mai puternică şi care rămâne constantă după ce se studiază activitatea nervoasă superioară prin metoda noastră, este plasticitatea excepţională a acestei activităţi şi posibilităţile ei uriaşe: nimic nu rămâne imobil, nemaleabil, totul poate fi realizat, totul poate fi modificat în bine, sub rezerva creării condiţiilor corespunzătoare. /Cât de discordantă şi înspăimântătoare ne apare la prima vedere această paralelă între sistem (maşină) şi om cu toate idealurile, năzuinţele şi realizările sale! În ce măsură însă corespunde ea realităţii? Considerat prin prisma evoluţiei, nu reprezintă oare omul o realizare supremă a naturii, întruchiparea supremă a resurselor ei nelimitate, o afirmare a legilor ei puternice rămase încă necunoscute?
Nu sunt oare toate acestea suficiente pentru demnitatea omului, pentru a-i oferi satisfacţia cea mai înaltă? În realitate, toate rămân ca şi în cazul în care am admite ideea despre libertatea voinţei, cu responsablitatea ei personală, socială şi de stat: ne rămâne posibilitatea şi deci obligaţia de a ne cunoaşte şi de a ne menţine la înălţimea resurselor noastre, folosindu-ne de această cunoaştere. Nu reprezintă oare obligaţiile şi cerinţele sociale şi de stat acele condiţii care, impuse sistemului nostru, trebuie să determine în acesta reacţii corespunzătoare, în vederea unităţii şi perfecţionării sistemului?” (I. P. Pavlov, „Un fiziolog răspunde psihologilor”, în Opere alese, voi. II, Editura Academiei Republicii Populare Române, Bucureşti, 1951, pp. 162-l63. (Nota trad.) 5 Temă care l-a obsedat pe Goethe, dar şi pe mai toţi marii poeţi ai lumii. (Nota trad.)
6 A se vedea A. Adler, Studie über Minderwertigkeit von Organen.
7 Efectul dezastruos asupra copiilor al unor astfel de povestiri, fie ele şi capodopere ale literaturii universale, a fost în mod realist reflectat îndeosebi de Paul Bourget, în romanul Discipolul (traducere de Leonard Gavriliu, Editura Ştiinţifică, Bucureşti, 1955). (Nota trad.) 8 „ein tatsächliches Schwächegefühl”, în textul original. (Nota trad.)
9 Adesea auzim exprimat regretul că nu ştiu cine nu a avut un alt tată, o altă mamă, alţi părinţi, ceea ce, din punct de vedere biologic, constituie o imposibilitate absolută. Un copil dat are părinţii pe care îi are şi fără de care el nu ar fi existat. Alţi părinţi, fie şi numai prin substituirea unuia singur dintre părinţi, înseamnă un cu totul alt copil. (Nota trad.) 10 Să amintim, în acest context, concepţia lui Lucian Blaga, potrivit căreia „«stilul» metaforei naşte din categoriile abisale, ce se imprimă oricărei plăsmuiri a spiritului uman, oricărei creaţii de cultură, din adâncurile inconştientului” (Lucian Blaga, Trilogia culturii. Cuvânt înainte de Dumitru Ghişe, Editura pentru Literatura Universală, Bucureşti, 1969, p. 289). (Nota trad.)
11 Praxis und Theorie der Individualpsychologie.
12 „wird sein Wissen um die nächsten Dinge Varstandnis”, în textul original. (Nota trad.)
13 în limba latină, în textul original = să se facă, de la biblicul Fiat Lux (= Să se facă lumină). (Nota trad.)
14 Cazul acesta, puternic „mediatizat” în acel timp, a preocupat intens opinia publică mondială. (Nota trad.)