Va trebui să luăm aici în considerare cele trei fenomene – forma corporală, dinamica (Bewegung) şi caracterul —, aşa cum apar ele la om, potrivit valorii pe care o au şi sensului pe care ni-l dezvăluie. O cunoaştere ştiinţifică a omului (wisseschaftliche Menschkenntnis) trebuie, fireşte, să se bazeze pe experienţă. Dar colectarea de fapte nu este suficientă spre a produce ştiinţa. Colectarea de fapte este mai degrabă stadiul preliminar al acesteia, materialul adunat având nevoie de o suficientă articulare, potrivit cu un principiu comun. Desigur că pumnul ridicat la mânie, ca şi scrâşnitul dinţilor, privirea furioasă, înjurăturile proferate cu voce tare etc. Sunt manifestări (Bewegungen) care corespund unui atac, dar ele sunt atât de neluate în seamă de common sense 1 încât impulsul omenesc de cercetare şi de aflare a adevărului – ceea ce constituie esenţa ştiinţei – nu mai descoperă în acest domeniu nici o problemă demnă de interes. Numai dacă se reuşeşte ca aceste manifestări (Manifestationen) şi altele să fie puse într-o corelaţie mai cuprinzătoare, până acum nedescoperită, de unde să se deducă noi concluzii şi în cadrul căreia par să se rezolve vechile probleme, ori apar altele noi, avem dreptul să vorbim de ştiinţă.
Forma organelor umane, precum şi forma exterioară a omului se găsesc într-o aproximativă concordanţă cu modul de viaţă şi ele îşi datorează schema lor fundamentală procesului de adaptare la condiţiile exterioare, care sunt stabile pentru perioade îndelungate. Gradul de adaptare variază extraordinar de mult şi este mai întâi bizar în forma sa, până când este depăşită o anumită limită, oarecum perceptibilă. La această dezvoltare a formei umane fundamentale acţionează, desigur, un număr de alţi factori, din care aş dori să-i reliefez pe următorii: 1. Dispariţia anumitor variante, pentru care nu există nici o posibilitate vitală, efemeră sau de durată. Aici intervine nu pur şi simplu legea adaptării organice, ci şi formele eronate ale modului de viaţă care au apăsat considerabil asupra colectivităţilor mai mari sau mai mici (război, proasta administrare, lipsa de adaptare socială etc.). Suntem deci obligaţi de a lua în considerare, în afară de legile neînduplecate ale eredităţii, oarecum similare cu regula Iui Mendel şi influenţabilitatea organelor şi a valenţei lor formale în procesul adaptării. O relaţie a formei cu încărcătura individuală şi generală se poate exprima ca valoare a funcţiei (Funktioswert).
2. Selecţia sexuală. Aceasta pare a se efectua ca urmare a dezvoltării civilizaţiei şi a sporirii contactelor, ducând la o egalare a formei, a tipului şi fiind mai mult sau mai puţin influenţată de nivelul ştiinţei biologice şi medicale, precum şi de sentimentul estetic conex, desigur supus transformărilor şi erorilor. Idealurile de frumuseţe, cum sunt atletul, hermafroditul, planturosul, zveltul demonstrează dinamica acestei infuenţe care, în mod cert, este considerabil inspirată de artă.
3. Corelaţia organelor. Acestea sunt corelate între ele şi cu glandele endocrine (tiroida, glandele sexuale, suprarenalele, hipofiza), ca într-un fel de alianţă secretă, putându-se întrajutora sau putându-şi dăuna reciproc. Pot să existe forme care, luate izolat, ar fi sortite pieirii, dar care, în corelaţia lor, nu tulbură valoarea funcţiei integrale a individului (Gesamtfunktioswert des Individuums). In această acţiune a totalităţii un rol predominant joacă sistemul nervos central, care, în conexiune cu sistemul nervos vegetativ, dovedeşte o mare capacitate de mobilizare şi, printr-un exerciţiu adecvat, corporal şi psihic, este în stare să sporească valoarea funcţiei integrale a individului. Acestei circumstanţe i se datorează faptul că până şi formele atipice, ba chiar de-a dreptul defectuoase nu ameninţă nicidecum în mod necesar existenţa indivizilor şi a generaţiilor, deoarece au parte de o compensaţie din alte surse de energie, aşa încât bilanţul total al individului se poate menţine în echilibru, ba chiar uneori este şi excedentar. O cercetare obiectivă va arăta că oamenii cei mai proeminenţi şi cei mai capabili nu se găsesc întotdeauna printre cei mai frumoşi. Faptul acesta dă de înţeles că ideea unei eugenii individuale sau a popoarelor2 nu ar putea crea valori decât într-o măsură foarte limitată şi că ar fi împovărată de o enormă sumă de factori complicaţi, încât o judecată eronată ar fi mai probabilă decât o concluzie certă. O statistică oricât de garantată nu ar putea fi nicidecum determinantă pentru cazul individual.
Ochiul uşor miop, cu structura sa în extensiune, este de cele mai multe ori un avantaj neîndoielnic în civilizaţia noastră orientată spre lucrul de migală (Näharbeit), deoarece este aproape exclusă o obosire a ochiului. Cei aproape 40 la sută stângaci sunt cu siguranţă dezavantajaţi într-o civilizaţie a dreptacilor. Cu toate acestea, printre cei mai buni desenatori şi pictori, printre cei mai îndemânatici găsim un număr surprinzător de mare de stângaci care, cu mâna dreaptă mai bine antrenată, produc capodopere. Obezii şi slăbănogii sunt ameninţaţi de pericole diferite, dar de o gravitate aproape egală, deşi din punct de vedere estetic şi medical balanţa înclină întotdeauna în favoarea celor zvelţi. Un braţ scurt şi zdravăn se arată desigur mai adecvat pentru munca grea, din cauza avantajoasei sale acţiuni de pârghie. Dar dezvoltarea tehnicii şi perfecţionarea mâinilor fac munca fizică grea tot mai mult de prisos. Frumuseţea corporală – cu toate că nu ne putem sustrage farmecului ei – aduce cu sine atât avantaje cât şi dezavantaje. Unii vor fi surprinşi de faptul că printre persoanele celibatare şi lipsite de descendenţi se găsesc foarte mulţi oameni arătoşi, pe când ţipi mai puţin atrăgători participă la procreaţie, date fiind alte calităţi. De câte ori nu găsim în unele locuri alte tipuri decât acelea la care ne-am fi aşteptat, alpinişti cu picioare scurte şi platfus, croitori cu statură herculeană, favoriţi ai femeilor diformi, cazuri pe care le putem înţelege doar după o aprofundare a complicaţiilor psihice. Desigur că oricine cunoaşte personaje cu chip infantil de o rară maturitate şi tipuri virile cu un comportament infantil, uriaşi laşi şi pitici curajoşi, gentlemeni degeneraţi şi respingători şi puşlamale şarmante, mari criminali cu figură de fetiţă şi flăcăi cu aparenţă de brută dar cu inima duioasă. Că sifilisul şi alcoolismul dăunează germenului descendenţei şi că foarte adesea îi conferă o amprentă perceptibilă este un fapt bine stabilit, ca şi faptul că această descendenţă este mai uşor doborâtă. Dar excepţiile nu sunt rare şi nu mai departe de zilele trecute, Bernard Shaw, atât de robust în ciuda vârstei sale, ne-a făcut cunoscut că tatăl său a fost alcoolic. Principiului transcendent al selecţiei i se opune forţa misterioasă, cu totul complicată, a legii adaptării. Aşa cum se lamentează poetul: „Patrocle zace în groapă, iar Thersit revine”3. După războaiele ucigătoare purtate de Suedia, în această ţară lipseau bărbaţii. O lege i-a obligat pe supravieţuitori, bolnavi şi schilozi, să se căsătorească. Dacă facem o comparaţie între popoare, suedezii aparţin astăzi tipurilor optime4. In vechea Grecie copiii malformaţi erau abandonaţi. In mitul lui Oedip se vede blestemul naturii siluite, poate, mai bine spus: logica siluită a vieţii sociale a oamenilor.
Poate că fiecare dintre noi poartă în sine o imagine ideală a formei umane (ein Idealbild der menschlichen Form) şi îi măsoară pe ceilalţi după acest etalon. De fapt, în viaţă nu ne vom putea lipsi niciodată de necesitatea deducţiei. Spiritele care au o viziune mai elevată o numesc intuiţie (Intuition). Psihiatrului şi psihologului li se pune problema după care norme, care ne sunt inerente, judecăm noi forma umană. Aici par a fi determinante experienţa vieţii, împrejurări adesea insignifiante şi imaginile stereotipe, cele mai multe din ele păstrate din copilărie. Lavater şi alţii au făcut din ele un sistem. Luând în considerare neobişnuita similitudine a unor astfel de impresii, după care noi ne reprezentăm oamenii ca fiind zgârciţi, binevoitori, răutăcioşi şi criminali, în pofida tuturor îndoielilor justificate, nu putem respinge faptul că acolo unde inteligenţa noastră cumpăneşte în taină, ea consideră forma prin prisma conţinutului acesteia. Este oare spiritul acela care făureşte corpul?
Aş dori să subliniez două dintre concepţiile5 din acest domeniu, deoarece acestea pot să arunce oarecare lumină în bezna problemei formei şi sensului. Nu vom uita contribuţia lui Carus, reînviată prin meritul lui Klages, după cum nu voi trece cu vederea cercetările mai noi ale lui Jaensch şi Bauer. Dar aş dori să subliniez îndeosebi lucrarea excelentă a lui Kretschmer, Structura corpului şi caracterul, precum şi lucrarea mea Studiu asupra inferiorităţii organelor. Aceasta din urmă este şi cea mai veche. Gândesc că am găsit aici urmele unei punţi care, pornind de la o inferioritate corporală ereditară, de la o variantă de formă deficitară, provoacă o tensiune deosebită în aparatul psihic, generând un sentiment de inferioritate mai intens. Cerinţele lumii exterioare sunt de aceea simţite ca absolut ostile, iar grija pentru propriul Eu – din cauza lipsei unui exerciţiu adecvat – creşte într-un sens clar egocentric. De aici rezultă o susceptibilitate psihică exagerată, lipsa curajului şi a capacităţii de decizie şi o schemă aperceptivă cu caracter antisocial. Perspectiva asupra lumii exterioare se reduce la o adaptare provizorie şi conduce la eşecuri. Rezultă de aici un punct de vedere de unde, cu maximă circumspecţie şi observând neîntrerupt confirmările şi contradicţiile, se pot trage concluzii asupra esenţei şi sensului, pornindu-se de la formă.
Trebuie să las în suspensie chestiunea dacă fizionomiştii experimentaţi au mers pe această cale în mod instinctiv, dincolo de ştiinţă. Pe de altă parte, adesea am putut confirma că antrenamentul psihic generat de această tensiune psihică sporită a putut conduce la performanţe superioare. Cred că nu greşesc dacă, din unele fapte de experienţă, trag concluzia că printr-un exerciţiu psihic adecvat pot fi stimulate glandele endocrine, cum ar fi de exemplu glandele sexuale, după cum un exerciţiu inadecvat le poate fi dăunător. Nu este nicidecum întâmplător faptul că am găsit atât de des, atât la băieţii infantili şi feciorelnici, cât şi la fetele băieţoase, un antrenament în sens invers (ein Training im verkehrten Sinne), care a fost pus la cale de către părinţi.
Prin opunerea tipului picnic şi schizoid, cu diversitatea formelor lor exterioare şi cu procesele lor psihice deosebite, Kretschmer ne-a dat o descriere care are un efect fatal. Puntea dintre formă şi sens stătea în afara interesului său. Strălucita expunere pe care a făcut-o acestor fapte va fi desigur unul din punctele de plecare care va contribui la elucidarea problemei noastre.
Cercetătorul se găseşte pe un teren mult mai sigur atunci când caută sensul mişcării. Se manifestă şi aici multă reţinere faţă de deducţie (Erraten) şi va trebui de fiecare dată să se confirme, după relaţiile întregului, dacă deducţia este corectă. Acestea fiind zise, noi afirmăm totodată, aşa cum psihologia individuală întotdeauna a făcut-o, că fiecare mişcare îşi are originea în personalitatea totală (Gesamtpersönlichkeit) şi că poartă în ea stilul de viaţă, că fiecare modalitate de expresie se trage din unitatea personalităţii, în care nu există nici contradicţie, nici ambivalenţă, nici psihic dublu. Acela care a sesizat fineţile şi nuanţele conştiinţei, va refuza să accepte că un individ poate fi în inconştientul său altul decât în conştiinţa sa, o diviziune de altfel artificială care îşi are obârşia numai în fanatismul psihanalitic. Modul în care cineva se mişcă este chiar sensul vieţii sale (Wie einer sich bewegt, so ist der Sinn seines Lebens)6.
Psihologia individuală a încercat să elaboreze ştiinţific teoria sensului mişcărilor expresive. Două elemente din interiorul acestora, în variaţiile lor nenumărate, facilitează o interpretare. Unul prinde contur din prima copilărie şi constă din imboldul de a trece de la o situaţie de insuficienţă la una de efort întru biruinţă (Überwindung), de a găsi calea care duce de la sentimentul de inferioritate la superioritate, la rezolvarea tensiunii. Această cale devine obişnuită încă din copilărie şi, cu particularităţile şi variantele sale, se arată ca o formă de mişcare care rămâne aceeaşi pe parcursul întregii vieţi. Nuanţa sa individuală presupune la observator o intuiţie de artist (künstlerisches Verständnis).
Celălalt factor ne deschide o perspectivă asupra interesului social al celui care acţionează, asupra gradului sau carenţelor stării sale de pregătire pentru colaborarea cu semenii. Judecata noastră cu privire la modul de a privi, de a asculta, de a vorbi, acţiona şi înfăptui, diferenţierea şi aprecierea tuturor mişcărilor expresive au drept ţintă punerea în valoare a capacităţii de a cotiza la viaţa socială. Cultivate într-o sferă imanentă a interesului reciproc, ele îşi demonstrează la orice încercare gradul lor de pregătire la cotizare (Beitragleistung). Linia de mişcare dintâi va fi totdeauna vizibilă, desigur în nenumărate forme şi poate să nu dispară până la moarte. In decursul timpului fiecare mişcare este influenţată de imboldul către biruinţă (Drâng nach Überwindung). Factorul sentiment de comuniune socială colorează şi nuanţează această stăruitoare mişcare ascendentă.
Dacă acum, în căutarea unităţilor mai profunde, vrem să facem cu toată prudenţa un pas mai departe, ni se deschide o perspectivă care ne lasă să ghicim cum mişcarea devine formă. Plasticitatea formei vii are desigur limitele sale, dar în interiorul acestora se răsfrânge mişcarea individuală şi ea rămâne pururea aceeaşi în generaţii, popoare şi rase, în torentul timpului. Mişcarea devine mişcare modelată: formă.
Astfel cunoaşterea omului după formă devine posibilă, dacă recunoaştem în ea mişcarea modelată (die gestaltene Bewegung).
NOTE
1 In limba engleză, în textul original. (Nota trad.) 2 „eine individuelle Rassen-oder Völker-Eugenik”, în textul original. (Nota trad.)
3 Vers din Iliada lui Homer. Spre deosebire de voinicul Patrocle, Thersit era o stârpitură şi Ahile l-a putut ucide cu o simplă lovitură de pumn. (Nota trad.)
4 Tipul suedez este atât de optim încât, din 1814, Suedia nu a mai participat la nici o alianţă militară şi nu a mai purtat războaie. Chiar şi secesiunea Norvegiei (1905) s-a făcut fără complicaţii marţiale.
Nestimulată timp de aproape două secole de sălbaticele conflagraţii care fac mândria altora, civilizaţia suedeză nu este totuşi mai puţin de admirat decât aceea din alte ţări avansate ale lumii. (Nota trad.) 5 „aus den Leistugen”, în textul original. (Nota trad.) 6 Un document realmente zguduitor, de mare interes nu numai pentru istorici, ci şi pentru psihologi, ca şi pentru romancierii pasionaţi de cunoaşterea în profunzime a omului, ne oferă volumul O anchetă stalinistă (1937-l939): Lichidarea lui Marcel Pauker, documente traduse şi adnotate de G. Brătescu, postfaţă de Florin Constantiniu (Univers Enciclopedic, Bucureşti, 1995). Se pot urmări aici „pe viu” (dar şi „pe mort”!) dimensiunile stilului de viaţă al unui om aflat pe linia „legii lui de mişcare”, din tabloul psihologic clarificator nelipsind nici factorul „impresii din copilărie” (de exemplu: „mi-am făgăduit să fiu ca Matiuşenko, care s-a înapoiat în ţară (în Rusia – notă L. G.) ca să continue lupta, dar a fost executat”, Date biografice, p. 32). Eroul tragic al anchetei a fost sugrumat fără milă de şabloanele stalinismului, în care totuşi, în mod paradoxal, s-a complăcut. (Nota trad.)