De multă vreme insist asupra faptului că a fi om înseamnă a te simţi inferior (Mensch sein heisst: sich minderwertig fühlen). Probabil că nu fiecare îşi aminteşte de lucrul acesta. Se poate ca unora să le repugne această expresie şi să prefere o altă denumire. Nu am nimic împotrivă, cu atât mai puţin cu cât constat că diverşi autori au şi adoptat alte formule verbale. Superdeştepţii au ajuns la concluzia, spre a arăta că eu nu am dreptate, că un copil, mai înainte de a ajunge la sentimentul de inferioritate, ar fi trebuit să trăiască sentimentul valorii sale integrale (Vollwertigkeit). Sentimentul de insuficienţă este o suferinţă pozitivă şi dăinuie cel puţin atâta timp cât o problemă, o trebuinţă, o tensiune nu şi-a găsit rezolvarea. Este, evident, un sentiment natural înnăscut, comparabil cu o tensiune dureroasă, care se cere soluţionată. Această rezolvare nu trebuie să fie neapărat plăcută, cum admite întrucâtva Freud, dar poate fi însoţită de bucurie, ceea ce ar corespunde concepţiei lui Nietzsche. In anumite circumstanţe, rezolvarea acestei tensiuni se poate asocia cu o suferinţă durabilă sau trecătoare, cu durerea, ca în despărţirea de un prieten credincios sau ca în cazul unei operaţii chirurgicale dureroase. Tot aşa, un sfârşit oribil, numai printr-un tertip avocăţesc poate fi considerat agreabil.
Aşa cum sugarul îşi trădează prin mişcările sale sentimentul de insuficienţă, strădania permanentă spre perfecţionare şi spre rezolvarea cerinţelor vieţii, aşa trebuie să considerăm şi mişcarea istorică a umanităţii ca pe o istorie a sentimentului de inferioritate şi a încercărilor de rezolvare a acesteia. O dată pusă în mişcare, materia vie a căutat în permanenţă să ajungă de la o minus-situaţie la o plus-situaţie. Această mişcare, pe care eu am descris-o încă din anul 1907, în Studiu asupra inferiorităţii organelor, pe care l-am citat, este ceea ce noi am sesizat în noţiunea de evoluţie. Această mişcare, pe care nu trebuie neapărat să o considerăm ca pe o mişcare care duce la moarte, este mai degrabă orientată către dominarea lumii exterioare şi nicidecum spre o echilibrare, spre o stare de repaus. Când Freud afirmă că moartea îi atrage pe oameni în aşa măsură încât ei o doresc în vise sau altcumva, avem de-a face cu o anticipare pripită. Dimpotrivă, există în mod cert oameni care preferă moartea unei lupte cu complicaţiile lumii exterioare, deoarece, în vanitatea lor, se tem mai mult decât orice de o înfrângere. Sunt oameni care tânjesc mereu după răsfăţ, după înlesniri, după lucrul făcut de alţii pentru dânşii.
Corpul uman este în mod vădit construit după principiul securităţii.
În ale sale The Harvard Lectures, din anii 1906-l907, aşadar aproximativ în acelaşi timp ca şi mine, în studiul citat mai sus, dar mai profund şi mai cuprinzător, Meltzer s-a referit la acest principiu al securităţii. Un organ lezat este înlocuit de un altul, un organ lezat produce de la sine o energie compensatoare (eine ergänzende Kraft). Orice organ poate realiza mai mult decât trebuie să realizeze la o solicitare normală, un organ suplineşte adesea mai multe funcţii vitale etc. Viaţa, care este prescrisă legii autoconservării, are de asemenea puterea şi capacitatea de a o realiza, pornind de la dezvoltarea sa biologică. Diviziunea în copii şi generaţii tinere nu este decât o parte a acestei securităţi a vieţii.
Dar şi civilizaţia în necontenit progres, care ne înconjoară, pune în evidenţă această tendinţă de securizare (Sicherungstendenz) şi ni-i arată pe oameni într-o permanentă dispoziţie în sensul sentimentului de inferioritate, care ne îmboldeşte mereu la fapte, spre a ne spori securitatea. Plăcerea şi neplăcerea care se asociază acestor strădanii nu sunt decât stimulente şi recompense în această direcţie. O adaptare la realitatea dată nu ar fi altceva decât exploatarea strădaniilor celorlalţi, aşa cum cere concepţia despre lume a copilului răsfăţat. Strădania persistentă către securitate ne îmboldeşte la biruirea realităţii existente, în favoarea uneia mai bune. Fără acest torent al civilizaţiei care ne împinge înainte (Strom der vorwärts drängenden Kultur), viaţa umană ar fi imposibilă.
Omul ar fi trebuit să piară sub atacul forţelor naturii dacă nu le-ar fi utilizat în favoarea sa. Lui îi lipseşte tot ceea ce vieţuitoare mai puternice ar fi putut utiliza spre a-l învinge. Condiţiile de climă l-au silit să se protejeze contra frigului cu blănuri pe care le-a luat de la animalele mai bine protejate decât el. Organismul său cere o locuinţă artificială, pregătirea artificială a hranei. Viaţa sa este asigurată doar de diviziunea muncii şi de reproducerea îndestulătoare. Organele sale şi spiritul său sunt în permanenţă puse în mişcare de nevoia de a birui şi de securitate.
La acestea se adaugă mai buna sa cunoaştere privind pericolele şi ştiinţa sa cu privire la moarte. Cine s-ar putea cu seriozitate îndoi că individul uman, atât de vitregit de natură, este înzestrat, ca din graţia divină, cu un puternic sentiment de inferioritate, care îl îmboldeşte spre o plus-situaţie, spre securitate, spre efortul întru biruinţă? Iar această revoltă, extraordinară şi obligatorie, împotriva unui ireductibil sentiment de inferioritate, ca fundament al dezvoltări umanităţii, se deşteaptă şi se reiterează la fiecare sugar şi la fiecare copil.
Copilul, dacă nu este din cale afară de deteriorat, cum este idiotul, se găseşte sub influenţa cerinţei imperioase a acestei dezvoltări ascendente (Entwicklung nach aufwärts), care incită la creştere corpul şi psihicul său. Aspiraţia la efort întru biruinţă (Streben nach Überwindung) îi este de asemenea trasată de natură. Micimea sa, neputinţa, imposibilitatea de a obţine prin el însuşi satisfacţii, neglijările mici sau mari sunt tot atâţia stimuli individuali pentru dezvoltarea puterii sale. Sub presiunea existenţei sale sărăcăcioase, el îşi creează forme de viaţă noi, poate cu totul nemaântâlnite. Jocurile sale, întotdeauna orientate spre un ţel al viitorului, sunt indicii ale forţei sale creatoare de sine1, care nu pot fi explicate nicidecum prin reflexele condiţionate. El construieşte continuu în vidul viitorului, mânat de forţa necesităţii de a birui (Überwindungsnotwendigkeit). Vrăjit de imperativul vieţii, el este atras de o nostalgie în permanentă creştere, cu toate cerinţele sale inexorabile, spre ţelul final al unei superiorităţi asupra condiţiei terestre ce i s-a dat.
Iar acest ţel, care îl atrage, capătă culori şi nuanţe în micul anturaj în care copilul aspiră 1a biruinţă.
Nu pot să redau aici decât pe scurt o reflecţie teoretică pe care în anul 1912 am publicat-o ca fiind fundamentală, în cartea mea Cu privire la caracterul nevroticilor 2. Dacă există un asemenea ţel al biruinţei, cum este stabilit prin evoluţie, atunci gradul de evoluţie atins de copil şi concretizat în acest ţel oferă materialul de construcţie pentru dezvoltarea sa în continuare. Cu alte cuvinte, ereditatea sa, fie ea corporală sau psihică, exprimată în posibilităţi, nu contează decât dacă este utilizabilă şi utilizată pentru scopul final (für das Endziel). Ceea ce găsim mai târziu în dezvoltarea individului este generat de utilizarea materialului ereditar şi se datorează perfecţionării sale de către puterea creatoare a copilului. Eu însumi m-am referit cât se poate de tăios la tentaţia reprezentată de acest material. Trebuie însă să neg importanţa cauzală a materialului ereditar, deoarece multiforma şi mereu schimbătoarea lume exterioară pretinde o utilizare elastică şi creatoare a acestui material. Orientarea spre biruinţă (Richtung auf Überwindung) se menţine mereu ca atare, cu toate că ţelul biruinţei, de îndată ce capătă o formă concretă în torentul lumii, îi prescrie fiecărui individ o altă orientare.
Organele inferioare, răsfăţul sau neglijarea îl incită adesea pe copil să-şi fixeze un ţel precis al biruinţei, ceea ce stă în contradicţie cu binele individului cât şi cu evoluţia superioară a umanităţii. Există însă destule ale cazuri şi deznodăminte care ne îndreptăţesc să spunem că nu în planul cauzalităţii, ci în acela al probabilităţii statistice s-a produs ademenirea către greşeală şi că încă mai este de chibzuit asupra faptului că orice rău se prezintă altfel, că una şi aceeaşi concepţie despre lume generează puncte de vedere diferite, că orice mâzgălitor de literatură obscenă are particularitatea sa, că fiecare nevrotic se deosebeşte de alt nevrotic, aşa după cum şi un delincvent se deosebeşte de un altul de aceeaşi teapă.
Tocmai în acesta diversitate a fiecărui individ se manifestă creativitatea proprie copilului (Eigenschöpfung des Kindes), utilizarea de către el a capacităţilor şi posibilităţilor înnăscute.
Lucrul acesta este valabil şi pentru factorii de mediu, dar şi pentru măsurile educaţionale, pe care copilul le receptează şi le utilizează în concretizarea stilului său de viaţă, în făurirea unui ţel, de care este ferm ataşat şi conform cu care el percepe, gândeşte, simte şi acţionează. O dată ce este luată în considerare mişcarea individului, nici o putere din lume nu ne poate dispensa să admitem un ţel către care se îndreaptă mişcarea.
Nu există mişcare fără ţel. Acest ţel nu este atins niciodată. Cauza stă în mentalitatea primitivă a omului că el nu poate fi niciodată stăpânul lumii, aşa încât, ori de câte ori i se prezintă această idee, el o deplasează în sfera miracolului sau a atotputerniciei divine3.
Sentimentul de inferioritate domină viaţa psihică şi se lasă clar sesizat în sentimentul de imperfecţiune, de neîmplinire şi în permanentele năzuinţe ale oamenilor şi umanităţii.
Fiecare din miile de probleme ale zilei, ale vieţii îl pune pe individ în poziţie de pregătire pentru atac (in Angriffsbereitschaft). Fiecare mişcare este un pas de la neîmplinire la împlinire. Am încercat în anul 1909, în Aggressionstrieb im Leben und în der Neurose 4, să elucidez mai îndeaproape această problemă şi am ajuns la concluzia că această poziţie de pregătire pentru atac îşi are originea în necesitatea evoluţiei, rezultând din stilul de viaţă, fiind o parte a întregului. Nu există nici un motiv să o interpretăm ca radical malefică, făcând-o să decurgă dintr-o impulsie sadică înnăscută. Dacă se fac încercări disperate de a se întemeia viaţa psihică pe impulsii fără direcţie şi fără ţel, s-ar cuveni măcar să nu se uite cerinţa imperioasă a evoluţiei şi nici predilecţia pentru colectivitate (Hang zur Gemeinschaff), care este nativă la omul supus evoluţiei. Având în vedere numărul enorm de oameni răsfăţaţi şi dezamăgiţi, să nu ne mire faptul că oamenii lipsiţi de spirit critic, din toate păturile sociale, creditează această viziune asupra vieţii psihice a celor răsfăţaţi şi de aceea grav dezamăgiţi, care niciodată nu au destul, considerând-o o teorie fundamentală a vieţii psihice.
Înrolarea copilului în primul său anturaj este de aceea primul său act de creaţie, act la care este îmboldit de folosirea capacităţilor sale, prin intermediul sentimentului de comuniune socială. Această înrolare, diferită de la caz la caz, este o mişcare pe care în cele din urmă o sesizăm ca formă, ca mişcare încremenită, ca formă de viaţă care pare să promită atingerea ţelului de securitate şi biruinţă. Limitele între care are loc această dezvoltare sunt cele general umane, date de nivelul evoluţiei generale şi individuale. Dar nu fiecare formă de viaţă utilizează corect acest nivel şi de aceea vine în contradicţie cu sensul evoluţiei. În capitolele precedente am arătat că deplina dezvoltare a corpului şi spiritului uman este optim garantată dacă individul se inserează în cadrele colectivităţii ideale la care năzuieşte, ca aspirant şi ca om de acţiune (als Strebender und Wirkender). Între aceia care, conştient sau nu, îmbrăţişează acest punct de vedere şi mulţi alţii care nu îmbrăţişează respectiva orientare, se cască o prăpastie de netrecut. Opoziţia dintre ei umple lumea de certuri meschine şi de lupte măreţe. Strădalnicii (Strebenden) construiesc şi contribuie la prosperitatea umanităţii. Dar nici opozanţii (Widerstrebenden) nu sunt neapărat lipsiţi de valoare. Prin greşelile şi rătăcirile lor, care păgubesc cercuri mai mici sau mai mari, ei îi silesc pe ceilalţi să facă eforturi mai mari. Aşa încât opozanţii pot fi comparaţi cu duhul „care totdeauna vrea răul şi face binele”. Ei ţin treaz spiritul critic al celorlalţi şi îi ajută să aibă o mai bună viziune asupra lucrurilor. Ei îşi aduc contribuţia la sentimentul de inferioritate care creează (zum schaffenden Minderwertigkeitsgefühl).
Direcţia dezvoltării individului şi a societăţii este, prin urmare, prescrisă prin intensitatea sentimentului de comuniune socială. Prin aceasta am dobândit un criteriu solid în judecarea a ceea ce este corect şi a ceea ce este incorect. Dispunem astfel de un mijloc care, atât în educaţie şi tratament, cât şi în judecarea abaterilor ne oferă o surprinzătoare certitudine. Măsura pe care o utilizăm este mult mai exactă decât aceea pe care ne-ar putea-o da experimentul. Aici viaţa însăşi instituie testele; orice gest expresiv cât de neînsemnat poate fi examinat prin prisma direcţiei şi distanţei faţă de comunitate. O comparaţie cu metodele obişnuite ale psihiatriei, care măsoară simptoamele dăunătoare sau daunele aduse societăţii şi care, desigur, încearcă să-şi şi rafineze metodele, apelând la aspiraţiile sociale ascendente, se arată a fi în avantajul metodelor psihologiei individuale şi pentru faptul că ele nu condamnă, ci caută să amelioreze, pentru că îl descarcă pe individ de vină şi atribuie civilizaţiei noastre deficienţele de care noi toţi suntem vinovaţi, cerându-ne să colaborăm în vederea eliminării lor. Faptul că, astăzi încă, trebuie să ne gândim nu cum să întărim sentimentul de comuniune socială, ci cum să-l cucerim, demonstrează nivelul scăzut atins până acum de evoluţie. Fără îndoială că generaţiile viitoare îl vor încorpora în viaţa lor aşa cum noi am făcut-o cu respiraţia, cu mersul biped sau cu perceperea ca imagini statice a impresiilor luminoase în permanentă mişcare pe retină.
Chiar şi cei care nu înţeleg factorul de promovare socială (das Gemeinschaftsfördernde) din viaţa psihică a omului, cu al său „iubeşte pe aproapele tău”, toţi cei care sunt înclinaţi să descopere doar „câinele” din om, care cu şiretenie se face mic, spre a nu fi recunoscut şi pedepsit, sunt un îngrăşământ natural pentru umanitatea care aspiră să ajungă mai sus şi arată cu degetul numai rămânerile ei în urmă, exagerându-le în mod bizar.
Sentimentul lor de inferioritate caută o compensare personală în convingerea că toţi ceilalţi sunt lipsiţi de valoare. Mi se pare periculos să se abuzeze în mod formal de ideea de sentiment de comuniune socială, să se profite de obscuritatea accidentală de până acum a căii care duce la sentimentul de comuniune socială spre a încuviinţa concepţii şi forme de viaţă dăunătoare societăţii şi a le impune cu forţa drept salvare a societăţii actuale şi chiar şi a celei viitoare. Astfel, pedeapsa cu moartea, războiul şi chiar jertfirea potrivnicilor îşi găsesc uneori susţinători gălăgioşi care întotdeauna – ca semn de atotputernicie a sentimentului de comuniune socială!
— Se drapează în mantaua sentimentului de comuniune socială.
Toate aceste concepţii perimate sunt mai degrabă semnul clar al faptului că această pledoarie rezultă dintr-o încredere deficitară în posibilitatea de a găsi o cale nouă şi mai bună, aşadar dintr-un sentiment de inferioritate de netăgăduit. Istoria umanităţii ar fi trebuit să ne înveţe că nici moartea nu schimbă nimic din omnipotenţa ideilor înaintate şi nici nu poate preveni prăbuşirea ideilor agonizante. Nu există, însă, oricât de departe am putea cerceta, decât un singur caz care ar putea justifica omorul: legitima apărare în caz de pericol de moarte, pentru noi sau pentru semenii noştri. Nimeni nu a pus cu mai multă măreţie această problemă în faţa umanităţii ca Shakespeare, în Hamlet, dar fără a fi fost înţeles.
Shakespeare care, aşa cum făceau poeţii greci, în toate tragediile sale le pune pe Erinii5 să-l hăituiască pe ucigaş, într-o epocă în care, mai mult.
Decât azi, faptele sângeroase înfiorau sentimentul de comuniune socială al acelora care aspirau la o societate ideală, au fost mai aproape de ea şi au ieşit biruitori. Toate rătăcirile ucigaşului ne arată limitele extreme pe care le atinge sentimentul de comuniune socială al celui căzut. Este de aceea datoria imperioasă a părţii progresiste a umanităţii nu numai să instruiscă şi să educe, ci şi de a nu-l pune în pripă pe cel necalificat întru sentimentul de comuniune socială în faţa unor încercări prea grele, de a nu-l considera ca şi cum el ar putea să obţină ceea ce s-ar realiza numai cu un sentiment de comuniune dezvoltat şi ce nu s-ar realiza niciodată fără acest sentiment, deoarece cel nepregătit resimte, la impactul cu o problemă care cere un puternic sentiment de comuniune socială, un şoc care duce la tot felul de eşecuri, ca urmare a amplificării complexului de inferioritate. Structura infractorului ne dezvăluie cu claritate stilul de viaţă al unui individ activ, dar prea puţin binevoitor faţă de societate, care încă din copilărie şi-a dezvoltat o concepţie de viaţă care îl îndreptăţeşte să exploateze în folosul său contribuţia celorlalţi la bunăstarea comună.
Nu mai trebuie să rămână un secret faptul că acest tip se găseşte îndeosebi în rândurile copiilor răsfăţaţi, mai rar în rândurile celor neglijaţi. Este uşor de combătut interpretarea crimei ca autopuniţiune, reducerea ei la formele iniţiale ale perversiunii sexuale infantile, uneori şi la aşa-numitul complex al lui Oedip, dacă înţelegem că omul, care în viaţa reală este încântat de metafore, se lasă mult prea uşor prins în plasa parabolelor şi similitudinilor. Hamlet: „Nu arată norul acela ca o cămilă?”
Polonius: „întocmai ca o cămilă”.
Defecte ale copiilor, cum ar fi constipaţia, enurezia, ataşamentul exagerat faţă de mamă, de fusta căreia nu se pot desprinde etc. Sunt semne clare ale copilului răsfăţat, al cărui spaţiu vital nu se întinde dincolo de mamă, mai ales în ceea ce priveşte funcţiile a căror supraveghere cade în sarcina acesteia. Dacă în aceste defecte se amestecă şi o senzaţie de excitaţie (Kitzelgefühl), cum este suptul policelui sau reţinerea materiilor fecale, ceea ce în mod sigur este cazul la copiii hipersensibili sau la copiii care duc o viaţă parazitară, ataşaţi de mamă, în condiţiile înmuguririi sentimentului sexual, acestea sunt excrescenţe şi efecte care îi ameninţă în primul rând pe copiii răsfăţaţi. Totuşi, perseverarea în aceste defecte, ca şi masturbarea infantilă, adesea nu fără ca „securitatea” legăturii mamă-copil să fie întărită prin vigilenţa sporită a acesteia (nu ca mecanism de apărare, cum a interpretat Freud în mod greşit conceptul de securitate elaborat de mine), deplasează interesul copilului de pe calea cooperării, care, din diferite cauze, înainte de toate din cauza răsfăţului, nu a fost învăţată, pe calea încercării de a-şi înlesni scutirea de a-şi duce viaţa în armonie cu semenii (Mitleben). Absenţa sentimentului de comuniune socială şi sentimentul de inferioritate exacerbat, ambele strâns legate, se manifestă clar încă din această fază a vieţii infantile, de cele mai multe ori laolaltă cu toate trăsăturile de caracter, ca forme de expresie ale unei vieţi într-un mediu pretins ostil: hipersensibilitate, nerăbdare, irascibilitate, laşitate, prudenţă şi lăcomie, aceasta din urmă ca o revendicare, ca şi cum totul ar trebui să-i aparţină copilului.
Problemele dificile ale vieţii, pericolele, trebuinţele, decepţiile, grijile, pierderile, îndeosebi pierderea unor persoane iubite, presiunile sociale de tot felul sunt de privit prin prisma sentimentului de inferioritate, de cele mai multe ori ca afecte şi dispoziţii general cunoscute, cum sunt teama, mâhnirea, disperarea, ruşinea, timiditatea, jena, dezgustul etc. Ele se exteriorizează prin expresiile feţei şi prin ţinuta corpului. Este ca şi cum tonusul musculaturii s-ar pierde. Sau intervine o formă de mişcare care de cele mai multe ori este de observat la îndepărtarea de obiectul care provoacă emoţie sau la îndepărtarea de permanentele probleme ale vieţii. Sfera gândirii, întru totul de acord cu scopul salvării prin fugă, lansează idei privind retragerea. Sfera afectivă, în măsura în care reuşim să o cunoaştem, reflectă starea de insecuritate şi de inferioritate, spre a întări pornirea spre fugă. Sentimentul uman de inferioritate, care altfel se consumă în strădaniile progresului, se arată şi mai clar în furtunile vieţii şi cât se poate de clar în marile cumpene.
Având o expresie diferită de la caz la caz, el reprezintă, atunci când se sintetizează toate aspectele sale, stilul de viaţă al individului, care se manifestă unitar în toate situaţiile vieţii.
Nu trebuie scăpat din vedere faptul că atât în încercarea de a. birui emoţiile arătate mai sus, ca şi în reculegerea de sine, mânie, dezgust şi dispreţ, este de văzut performanţa unui stil de viaţă activ, constrâns să se modeleze pe linia unui ţel de superioritate şi impulsionat de sentimentul de inferioritate. În timp ce prima formă de viaţă, ataşată de linia retragerii din faţa problemelor riscante, poate conduce la forme de nevroză, de psihoză, la comportamente masochiste, în cazul ultimei forme, abstracţie făcând de formele mixte de nevroză, vom vedea, în raport cu stilul de viaţă, o activitate de acest fel mult mai mare (care nu trebuie confundată cu curajul, care este de găsit numai în acea parte a vieţii favorabilă societăţii): înclinaţia spre sinucidere, alcoolismul, crima sau perversiunea activă. Este evident că avem de-a face cu reprofilări ale aceluiaşi stil de viaţă şi nu cu acel proces fictiv pe care Freud îl numeşte „regresiune”.
Similitudinea acestor forme de viaţă cu formele anterioare, ca şi analogiile de detaliu, nu trebuie considerate drept identitate, iar faptul că fiecare vietate dispune de fondul său psihic şi somatic nu trebuie considerat ca o regresiune într-un stadiu infantil sau uman primordial.
Viaţa pretinde rezolvarea problemelor colectivităţii şi astfel orice comportament este orientat spre viitor, chiar dacă primeşte de la trecut mijloacele de construcţie.
Insuficienta pregătire pentru problemele vieţii este întotdeauna rezultatul carenţei sentimentului de comuniune socială, indiferent de numele dat acestui sentiment: solidaritate, cooperare, umanism sau Eu ideal. Această pregătire deficientă este aceea care, în faţa problemelor sau în mijlocul acestora, generează nenumărate forme de expresie ale inferiorităţii somatice şi psihice şi ale insecurităţii. Această carenţă provoacă de timpuriu tot felul de sentimente de inferioritate, care nu se manifestă toate cu claritate, dar care, desigur, îşi găsesc expresia în caracter, în gesticulaţie, în ţinută, în modul de gândire indus de sentimentul de inferioritate şi în abaterea de la înaintarea victorioasă (Vormarsch). Toate aceste forme de expresie ale sentimentului de inferioritate, întărit de absenţa sentimentului de comuniune socială, devin manifeste în momentul apariţiei problemei ameninţătoare, a „cauzei exogene” şi în nici un caz nu este un „eşec tipic”, care poate fi găsit la oricine. Persistenţa emoţiei, încercarea de a face mai puţin grea situaţia instituită de un puternic sentiment de inferioritate, consecinţa strădaniei neîntrerupte de a ieşi din minus-situaţie, abia aceasta creează eşecul „tipic”. În niciunul din aceste cazuri nu va fi însă contestat avantajul sentimentului de comuniune socială şi nu va fi ştearsă deosebirea dintre „bine” şi „rău”. În fiecare din aceste cazuri se găseşte un „da” care accen-tuează presiunea sentimentului de comuniune socială, întotdeauna secondat însă de un „dar” care dispune de o putere mai mare şi care împiedică necesara întărire a sentimentului de comuniune socială. Acest „dar” este diferit în toate cazurile, fie ele tipice sau individuale.
Dificultatea însănătoşirii corespunde puterii acestuia. În cazurile cele mai grele el se exprimă prin sinucidere sau prin psihoză, ca urmări ale unor zguduiri emoţionale de unde „da” dispare aproape cu totul.
Trăsături de caracter ca anxietatea, timiditatea, taciturnitatea, pesimismul caracterizează lipsa de contact social îndelungată şi sunt întărite de încercările nemiloase impuse de destin, vizibile în nevroză, de exemplu, sub formă de simptome morbide mai mult sau mai puţin pronunţate.
Acelaşi lucru este valabil pentru dinamismul încetinit al individului care se arată mereu în ariergardă, la o considerabilă distanţă de problema care i se pune6. Această preferinţă pentru hinterlandul vieţii este considerabil asigurată de modul de gândire şi argumentare al individului, uneori de ideile sale obsesive sau de sterile sentimente de culpabilitate. Se poate înţelege lesne că nu sentimentele de culpabilitate îl ţin pe individ la distanţă, ci lipsa de înclinaţie şi pregătirea deficientă a întregii personalităţi găsesc avantajos sentimentul de culpabilitate, spre a împiedica mersul înainte (Vormarsch). Autoacuzarea neîntemeiată de masturbare, de exemplu, îi oferă un pretext potrivit pentru aceasta. De asemenea faptul că orice om, când îşi trece în revistă viaţa, doreşte bucuros să treacă cu buretele peste unele lucruri întâmplate, le serveşte unor asemenea indivizi drept pretext de a se ţine de-o parte (nicht mitzutun).
A vrea să reduci eşecuri ca nevroza sau crima la asemenea sentimente de culpabilitate trucate este a nu cunoaşte bine gravitatea situaţiei. Direcţia apucată în cazurile de sentiment de comuniune socială deficitar arată întotdeauna marile ezitări în faţa unei probleme sociale, ezitări la care contribuie emoţia, prin modificări corporale, indicând o altă cale. Aceste modificări corporale aduc întregul organism într-o stare de dezordine trecătoare sau durabilă, dar de cele mai multe ori provoacă tulburări funcţionale bizare în locuri care, fie ca urmare a unei inferiorităţi organice native, fie prin supraîncărcarea atenţiei, reacţionează cu maximă violenţă la tulburările psihice. Tulburarea funcţională se poate manifesta prin diminuarea sau creşterea tonusului muscular, prin zbârlirea părului, transpiraţiei, tulburări cardiace, stomacale sau intestinale, prin dispnee, senzaţia de nod în gât, prin trebuinţa imperioasă de a urina şi prin excitaţie sexuală, ori, dimpotrivă, prin impotenţă. Adesea, în caz de situaţii dificile, găsim aceleaşi tulburări în interiorul familiei: dureri de cap, migrenă, roşire puternică sau paloare. Prin cercetări mai noi, îndeosebi ale lui Cannon, Marannon şi ale altora, s-a stabilit că la cele mai multe dintre aceste modificări participă în primul rând sistemul simpatico-adrenalinic, precum şi partea craniană şi pelviană a sistemului neurovegetativ, care, prin urmare, reacţionează diferit în cazul emoţiilor de tot felul. Prin aceasta este confirmată vechea noastră ipoteză că funcţiile glandelor endocrine – tiroida, suprarenalele, hipofiza şi glandele sexuale – stau sub influenţa lumii exterioare şi că ele răspund la impresiile psihice corespunzător cu stilul de viaţă, după intensitatea acelor impresii resimţită subiectiv, în cazurile normale, spre a restabili echilibrul organismului, iar în caz de aptitudine insuficientă a individului în faţa problemelor vieţii, răspund mai radical, într-un mod compensator7.
Sentimentul de inferioritate al unui individ se poate manifesta şi prin direcţia drumului său. Am şi vorbit despre marea distanţă luată faţă de problemele vieţii, despre opriri şi despre izolare. Nu este greu ca, uneori, să demonstrăm că un asemenea mod de a proceda este corect, în conformitate cu sentimentul de comuniune socială. Acest punct de vedere îndreptăţit este evident îndeosebi pentru psihologia individuală, deoarece această ştiinţă atribuie întotdeauna regulilor şi formulelor doar o valoare condiţionată şi se consideră obligată să aducă mereu noi dovezi pentru confirmarea acestora. Una dintre aceste dovezi o avem în comportamentul obişnuit în cazul emoţiei caracterizate mai sus. Un alt mod de a proceda8, suspect de sentimentul de inferioritate, diferit de „atitudinea şovăitoare”, putem observa în eschivarea faţă de o problemă a vieţii, eschivare care poate fi totală sau parţială. Totală, ca în psihoză, sinucidere, crima obişnuită, perversiunea obişnuită, parţială în alcoolism sau în alte vicii. Ca ultim exemplu de mod de a proceda generat de sentimentul de inferioritate, vreau să citez îngustarea excesivă a spaţiului vital şi reducerea frontului de înaintare. Părţi importante ale problemei vieţii sunt în felul acesta excluse. Dar şi aici trebuie să facem o excepţie în cazul celor care, în scopul unei mai mari contribuţii în sensul cerinţelor societăţii, renunţă la rezolvarea mărunţişurilor legate de problema vieţii, cum procedează artistul şi geniul.
Încă de multă vreme mi-au fost clare faptele privitoare la complexul de inferioritate, în toate cazurile tipice de eşec. Dar m-a preocupat îndelung rezolvarea celei mai importante probleme care se pune azi, anume cum ia naştere complexul de inferioritate şi ce consecinţe somatice şi psihice are el la impactul cu o problemă de viaţă.
După ştiinţa mea, această problemă a stat întotdeauna pe ultimul plan al cercetărilor întreprinse de ceilalţi autori şi cu atât mai puţin a putut ea să fie rezolvată până azi. Mie soluţia mi s-a arătat în orizontul psihologiei individuale, unde unu se explică prin toţi şi toţi prin unu (wo eines aus allem und alles aus einem zu erklären war). Complexul de inferioritate, adică manifestarea permanentă a consecinţelor sentimentului de inferioritate, stăruinţa în acest sentiment se explică prin marile carenţe ale sentimentului de comuniune socială. Aceleaşi evenimente, aceleaşi traume, aceleaşi situaţii şi aceleaşi probleme de viaţă, dacă ar putea exista o similitudine absolută a lor, au repercusiuni diferite la fiecare individ în parte. Din această perspectivă, stilul de viaţă şi conţinutul acestuia în ceea ce priveşte sentimentul de comuniune socială este de o importanţă decisivă. Ceea ce în unele cazuri ne poate induce în eroare, făcându-ne să ne îndoim de exactitatea acestui fapt de experienţă, este că uneori omul cu o certă carenţă în ceea ce priveşte sentimentul de comuniune socială (o constatare pe care nu aş putea să o admit decât de la cercetători experimentaţi) vădeşte temporar, poate, manifestări ale sentimentului de inferioritate, dar nicidecum un complex de inferioritate. Aceste constatări le putem face uneori la oameni care posedă un slab sentiment de comuniune socială, dar care trăiesc într-un mediu prielnic. În cazul complexului de inferioritate vom găsi întotdeauna confirmări în viaţa anterioară a persoanei respective, în atitudinea sa de până atunci, în faptul de a fi fost răsfăţat în copilărie, în existenţa unor organe inferioare, în sentimentul de a fi fost neglijat în copilărie. Ne vom servi şi de alte mijloace ale psihologiei individuale, de analiza celor mai vechi amintiri din copilărie, de experienţa acumulată de psihologia individuală în ceea ce priveşte stilul de viaţă în general şi influenţarea acestuia prin poziţia ocupată de individ în rândul fraţilor şi surorilor, de interpretarea viselor prin prisma psihologiei individuale. De asemenea, în cazul complexului de inferioritate, atitudinea sexuală şi dezvoltarea unui individ este numai o parte a întregului şi se include pe deplin în complexul de inferioritate.
NOTE
1 „selbstschöpferischen Kraft”, în textul original. (Nota trad.) 2 Überden Nervösen Charakter, Fischer Taschenbuch Verlag, Frankfurt am Main, 1972 (Nota ediţiei germane).
3 E. Jahn, A. Adler, Religion und Individualpsychologie, Wien (1933).
4 A se vedea A. Adler, Heilen und Bilden.
5 Divinităţi răzbunătoare care personificau remuşcarea şi care îi torturau mai ales pe ucigaşi. (Nota trad.).
6 A se vedea A. Adler, Praxis und Theorie der Individualpsychologie.
7 A se vedea A. Adler, Studie über Minderwertigkeit von Organen.
8 „Gangart”, în textul original. (Nota trad.).