Abordez cu mare precauţie teoria tipurilor, deoarece învăţăcelul s-ar putea lesne iluziona că un tip este ceva aproape structurat, ceva de sine stătător, care are, în linii mari, o structură caracteristică. Dacă el rămâne la această concepţie şi crede că, atunci când aude termenii „criminal”, „nevroză anxioasă” sau „schizofrenie”, a şi sesizat ceva din cazul individual, atunci el nu numai că îşi curmă posibilitatea cercetării individuale, ci nu va mai ieşi niciodată din neînţelegerile care iau naştere între el şi pacient. Poate că vederile cele mai bune pe care le-am dobândit ocupându-mă de viaţa psihică îşi au originea în prudenţa cu care m-am folosit de teoria tipurilor (Typenlehre). O folosinţă de care, ce-i drept, nu ne putem lipsi cu totul, care ne permite să avem o privire asupra întregului, să punem un diagnostic general, dar care ne spune prea puţin despre cazul special şi tratamentul acestuia. Cel mai bine procedează acela care îşi aminteşte întotdeauna că în cazul oricărui eşec avem de-a face cu simptoame, simptoame care s-au dezvoltat dintr-un sentiment de inferioritate aparte, vizând un complex de superioritate, în prezenţa unui factor exogen care cerea mai mult sentiment de comuniune socială decât individul a acumulat din copilărie.
Să începem cu „copiii greu educabili”. Fireşte, nu se vorbeşte de acest tip decât dacă se prezintă ca un participant egal îndreptăţit la colaborare. Lipseşte sentimentul de comuniune socială, cu toate că pe drept suntem obligaţi să constatăm că un sentiment de comuniune socială suficient pentru condiţiile obişnuite adesea s-a dovedit a nu mai fi suficient din cauza încordării nejustificate de acasă şi de la şcoală. Acest caz este frecvent şi în general cunoscut în manifestările sale. În legătură cu aceasta, putem recunoaşte valoarea cercetării de psihologie individuală, care ne pregăteşte pentru abordarea cazurilor mai dificile. O examinare prin metode experimentale sau grafologice a individului brusc izolat de mediul său poate duce la mari erori şi nu ne îndreptăţeşte nicidecum să-i facem recomandări speciale individului astfel izolat sau să-l clasificăm într-un fel sau altul. Este clar că psihologia individuală trebuie să aibă o cunoaştere satisfăcătoare a tuturor relaţiilor sociale posibile şi a tuturor anomaliilor, spre a putea vedea lucrurile în mod corect. Putem merge şi mai departe şi să-i cerem practicantului psihologiei individuale (Individualpsychologe) să dispună de o opinie cu privire la misiunea sa, o opinie asupra cerinţelor vieţii, o concepţie despre lume care să tindă spre binele colectivităţii.
Am propus o diviziune a copiilor greu educabili care, în multe privinţe, s-a dovedit utilă: copii mai mult pasivi, cum sunt leneşii, indolenţii, supuşii dependenţi, timizii, anxioşii, mincinoşii etc., precum şi copii mai activi, cum sunt autoritarii, neastâmpăraţii, nervoşii şi cei înclinaţi spre accese de furie, turbulenţii, violenţii, fanfaronii, dezertorii, hoţii, cei care se excită lesne din punct de vedere sexual etc. Nu trebuie să despicăm firul de păr în patru, ci să căutăm să ne convingem ce grad al activităţii (Grad der Activität) se poate constata pentru fiecare caz în parte. Lucrul acesta este cu atât mai important cu cât, în cazul unui eşec la maturitate, ne putem aştepta să observăm aproximativ acelaşi grad de activitate (Grad von Activität) ca în copilărie. Gradul aproximativ de activitate pe care îl numim curaj (Mut) se va găsi la copiii care dispun de un satisfăcător sentiment de comuniune socială. Dacă ne dăm silinţa să căutăm acest grad de activitate în temperament, în rapiditatea sau încetineala mersului înainte, nu trebuie să uităm că şi aceste forme de expresie sunt părţi ale întregului stil de viaţă şi că apar modificate în caz de tratament reuşit. Să nu ne surprindă că putem descoperi printre nevrotici un mai mare procent de copii pasivi, iar printre criminali un număr mai mare de copii activi. Faptul că un eşec tardiv poate avea loc fără dificultăţi în procesul educaţional l-aş atribui unei observaţii eronate.
Fără îndoială că, în mod excepţional, condiţii exterioare favorabile pot să ascundă ieşirea la suprafaţă a unui cusur din copilărie, cusur care apare imediat la o încercare mai severă. Tuturor probelor experimentale noi le preferăm pe acelea instituite de viaţă, deoarece în acestea din urmă nu este neglijată relaţia cu viaţa.
Defectele copiilor, care ţin de domeniul psihologiei medicale, se găsesc – abstracţie făcând de cazurile de tratament brutal – aproape exclusiv la copiii răsfăţaţi şi dependenţi şi pot fi corelate cu o activitate mai intensă sau mai puţin intensă. Aşa sunt enurezia, dificultăţile de hrănire, constipaţia, bâlbâială ş.a.m.d. Acestea se manifestă ca un protest contra îndemnului la independenţă şi colaborare şi constrâng la asistenţă din partea celorlalţi. Masturbarea infantilă, continuată multă vreme, în pofida descoperirii ei, marchează şi ea un deficit al sentimentului de comuniune socială. Nu va fi niciodată de ajuns să acţionăm doar asupra simptoamelor spre a extirpa defectul. Nu ne putem aştepta la un succes cert decât intensificând sentimentul de comuniune socială.
Dacă cursururile şi dificultăţile mai mult pasive ale copiilor demonstrează o trăsătură înrudită cu nevroza (puternica accentuare a lui „da” şi încă şi mai puternica accentuare a lui „însă”), în schimb retragerea din faţa problemelor vieţii are loc fără o reliefare mai clară a complexului de superioritate. Se poate observa o cantonare fascinantă în spatele frontului vieţii, o distanţare de colaborare sau căutarea înlesnirii şi a subterfugiilor în cazul ratării succesului. Decepţia repetată, teama de noi decepţii şi înfrângeri se manifestă în menţinerea simptoamelor-şoc (Schocksymptomen), care asigură rămânerea departe de rezolvarea problemelor colectivităţii. Uneori, cum se întâmplă adesea în nevroza obsesională, bolnavul ajunge să profere blesteme, ceea ce trădează nemulţumirea sa faţă de ceilalţi, în mania persecuţiei este încă şi mai vizibil sentimentul de ostilitate al bolnavului faţă de viaţă, ca şi rămânerea sa departe de problemele vieţii. Ideile, sentimentele, judecăţile şi concepţiile sunt orientate în permanenţă în sensul retragerii, aşa încât oricine ar putea observa clar: nevroza este un act creator şi nu o regresiune la forme infantile sau atavice. Acest act creator (schöpferische Akt), al cărui urzitor este stilul de viaţă, legea de mişcare autocreată, ţintind mereu o formă oarecare de superioritate, este totodată acela care, iarăşi în conformitate cu stilul de viaţă, caută să pună obstacole în calea însănătoşirii, până când la pacient biruie conştiinţa, judecata sănătoasă (common sense). Nu rareori ţelul secret al obţinerii superiorităţii, aşa cum am descoperit eu, este mascat de o perspectivă pe jumătate tristă, pe jumătate consolatoare: pacientul ar fi realizat totul dacă avântul său incomparabil nu ar fi fost zădărnicit de un flecuşteţ, de cele mai multe ori din vina altora. Cine are experienţă în acest domeniu va găsi întotdeauna printre antecedentele eşecului un foarte pronunţat sentiment de inferioritate, aspiraţia către superioritate personală şi un sentiment de comuniune socială deficient.
O retragere totală din faţa problemelor vieţii este sinuciderea, în structura psihică a acesteia există activitate, dar nicidecum curaj, sinuciderea fiind un protest activ împotriva colaborării utile. Lovitura care îl doboară pe sinucigaş nu cruţă pe ceilalţi. Societatea, în strădania ei de propăşire, se va simţi întotdeauna rănită de sinucidere. Factorii exogeni care pun capăt sentimentului de comuniune socială deficient sunt cele trei mari probleme ale vieţii definite de noi – societatea, profesiunea şi iubirea. În toate cazurile, ceea ce conduce la sinucidere sau la dorinţa de a muri este o înfrângere sau teama de o înfrângere în una din cele trei probleme de viaţă, asociată uneori cu o fază de depresie sau de melancolie. Contribuţia psihologiei individuale – aşa cum, în anul 1912, am putut stabili prin cercetările mele asupra acestei maladii psihice, arătând că orice veritabilă melancolie1, ca ameninţările cu sinuciderea, reprezintă o agresiune contra celorlalţi înlesnită de carenţele sentimentului de comuniune socială – a netezit mai apoi drumul către o mai bună înţelegere a acestei psihoze. Ca şi sinuciderea, la care din păcate adesea duce această psihoză, ea este instalarea unui act de disperare în locul colaborării utile pe plan social. Pierderea averii, a unui loc de muncă, decepţia erotică, umilinţele de tot felul pot să aducă acest act de disperare în concordanţă cu legea de mişcare, într-o formă în care persoana respectivă să nu se sperie nici de jertfirea rudelor apropiate sau a altora. Acela care are simţ psihologic va înţelege că este vorba de oameni care sunt deziluzionaţi de viaţă mai uşor decât ceilalţi, deoarece ei aşteaptă de la ea prea mult. Judecând după stilul lor de viaţă, pe drept cuvânt ne-am putea aştepta să găsim în copilăria lor un grad ridicat de impresionabilitate asociat cu o stare de indispoziţie persistentă sau cu tendinţa de automutilare, ca pedeapsă pentru alţii. Efectul de şoc, mai puternic la ei în comparaţie cu normalul, provoacă, aşa cum au stabilit cercetările mai noi, modificări somatice care ar putea sta sub influenţa sistemului vegetativ şi endocrin. La o cercetare mai exactă se va vedea, desigur, ca în majoritatea cazurilor mele, că inferioritatea organelor şi, încă şi mai mult, un regim de răsfăţ în copilărie l-au îndemnat pe copil la un stil de viaţă de felul acesta şi au restrâns dezvoltarea unui sentiment de comuniune socială satisfăcător. Nu rareori se va constata la ei o tendinţă, mai făţişă sau mai ascunsă, de a face crize de furie, de a domina toate problemele, mari sau mici, din ambianţa lor, prilej de a-şi demonstra rangul înalt.
Un adolescent în vârstă de 17 ani, prâslea al familiei, din cale afară de răsfăţat de mamă, a rămas în paza unei surori mai mari, pe timpul în care mama făcea o călătorie. Într-o seară, pe când sora sa fi lăsase singur acasă şi cum avusese de luptat la şcoală cu dificultăţi în aparenţă de neînvins, el s-a sinucis, lăsând următorul bilet: „Nu-i comunica mamei ce am făcut. Adresa ei de acum este. Spune-i la întoarcere că viaţa nu-mi mai aducea nici o bucurie şi să-mi pună în fiecare zi flori la mormânt”.
O bătrână, bolnavă incurabil, s-a sinucis din cauză că vecinul ei nu voia să se despartă de aparatul său de radio.
Şoferul unui bogătaş a aflat, la moartea stăpânului, că nu va obţine moştenirea promisă; el şi-a ucis soţia şi fiica şi s-a sinucis.
O femeie în vârstă de 56 de ani, care a fost răsfăţată atât în copilărie cât şi mai târziu – de către bărbatul ei – şi care avusese în societate un rol proeminent, a suferit foarte mult la moartea soţului.
Copiii ei, căsătoriţi, nu prea erau dispuşi să se devoteze trup şi suflet mamei lor. În urma unui accident, ea a suferit o fractură femurală. Şi după însănătoşire, tot izolată de societate a rămas. Nu se ştie cum, i-a venit ideea că o călătorie în jurul lumii i-ar aduce impresiile captivante care acasă îi lipseau. Două prietene s-au arătat gata să o însoţească. În marile metropole ale continentului, însă, prietenele o lăsau mereu singură, desigur din cauză că ea se mişca greu. A cuprins-o o nespusă indispoziţie, care a evoluat până la melancolie, aşa încât şi-a chemat unul dintre copii.
În locul acestuia, a venit o soră de caritate care a adus-o acasă. Am văzut-o pe această femeie după trei ani de suferinţă, timp în care nu intervenise nici o ameliorare. Se plângea mai ales de faptul că copiii ei trebuie să fi suferit îngrozitor din pricina bolii ei. Aceştia o vizitau pe rând, dar.
Insensibilizaţi de durata suferinţelor mamei lor, nu manifestau cine ştie ce interes pentru dânsa. Bolnava exprima mereu idei de sinucidere şi nu înceta să vorbească de atitudinea extrem de grijulie a copiilor. Era uşor de văzut că femeia avea parte de o mai mare atenţie decât înainte de boală, după cum de asemenea era uşor de văzut că recunoaşterea de către ea a atitudinii grijulii a copiilor era în contradicţie cu adevărul, mai ales cu acea dăruire de sine pe care ea o aştepta ca femeie răsfăţată. Dacă ne punem în locul ei, înţelegem uşor cât de greu i-a venit acestei femei să renunţe la atitudinea grijulie atât de scump plătită prin boală.
Un alt mod de activitate, care nu este îndreptat contra propriei persoane, ci împotriva altora, este dobândit de timpuriu de copii, care cred că ceilalţi ar fi, cumva, obiectul lor şi care, dând expresie acestei credinţe, ameninţă prin aceasta bunurile, munca, sănătatea şi viaţa celorlalţi. Cât de departe merg ei în acea direcţie, depinde iarăşi de gradul atins de sentimentul lor de comuniune socială. Şi va trebui să ţinem seama întotdeauna, în fiecare caz special, de acest punct de vedere. Se înţelege că această concepţie despre sensul vieţii, exprimată în idei, sentimente şi dispoziţii, în trăsături de caracter şi acţiuni, dar niciodată prin cuvinte adecvate, le face grea viaţa, aşa cum este ea în realitate, cu cerinţele ei sociale. Senzaţia că viaţa este ostilă este proprie acelor indivizi în căutare de satisfacţii imediate, atitudine care lor li se pare pe de-a-ntregul îndreptăţită. Aşa se face că această dispoziţie este strâns legată de un sentiment de frustrare, care trezeşte şi alimentează invidia, gelozia, lăcomia şi o tendinţă de doborâre definitivă a victimei alese.
Deoarece aspiraţia către o dezvoltare utilă (dar Streben nach nützlicher Entwicklung) este frânată de sentimentul de comuniune socială deficient, iar marile speranţe alimentate de beţia superiorităţii rămân neîmplinite, puseele afective sunt adesea cauză de atacare a celorlalţi. Complexul de inferioritate devine permanent de îndată ce eşuarea de la linia colectivităţii devine sesizabilă în şcoală, în societate, pe plan erotic.
Jumătate dintre indivizii care au ajuns să comită crime sunt muncitori necalificaţi, care au dat greş la şcoală. Un mare număr dintre criminalii dovediţi ca atare suferă de boli venerice, semn că au eşuat în rezolvarea problemei iubirii (Liebesproblem). Ei nu-şi caută tovarăşi decât printre cei de-o teapă cu ei, certficând astfel îngustimea sentimentelor lor de amiciţie. Complexul lor de superioritate este generat de convingerea că sunt superiori victimelor lor şi că printr-un mod de a proceda convenabil pot să joace o festă legilor şi organelor de ordine. În realitate nu există criminal care să nu aibă la răboj mai mult decât i s-a putut imputa, făcând abstracţie de numărul oricum mare al celor care niciodată nu au fost descoperiţi. Criminalul comite fapta cu iluzia de a nu fi niciodată descoperit, dacă „lucrează” ca la carte. Dacă este prins, este absolut convins că aceasta s-a întâmplat din cauză că a neglijat o bagatelă, care a dus la descoperirea faptei sale. Dacă mergem până în copilărie pe urmele înclinaţiei către crimă, pe lângă o activitate prost dirijată de la început, asociată cu trăsături de caracter duşmănoase şi cu un sentiment de comuniune socială deficitar, găsim în inferioritatea organică, în răsfăţ şi în neglijare cauze care au condus la dezvoltarea stilului de viaţă criminal.
Răsfăţul este poate cauza cea mai frecventă. Aşa cum ameliorarea stilului de viaţă nu poate fi niciodată exclusă, este de asemenea necesar ca, în fiecare caz în parte, să se ia în considerare cercetarea gradului de dezvoltare a sentimentului de comuniune socială şi ponderea factorului exogen. Nimeni nu cade atât de uşor pradă pericolului tentaţiei cum cade copilul răsfăţat, care este învăţat să i se împlinească orice vrere.
Dimensiunea tentaţiei trebuie sesizată exact, influenţa ei fiind cu atât mai periculoasă cu cât este mai legată de activitate. De asemenea, este clar că în cazul criminalului trebuie să-l înţelegem pe individ în raport cu starea sa socială. În multe cazuri esenţa sentimentului de comuniune socială poate fi suficientă spre a-l ţine pe om departe de crimă, cu condiţia de a nu se pretinde prea mult de la sentimentul de comuniune socială. Această circumstanţă explică de ce în condiţii economice grele criminalitatea sporeşte considerabil. Că această circumstanţă nu este cauza crimei ne-o dovedeşte faptul că în Statele Unite într-o epocă de prosperitate a avut loc de asemenea o creştere a criminalităţii, deoarece ocaziile ispititoare de a pune mâna uşor şi rapid pe bogăţii erau numeroase. Dacă, în căutarea cauzelor înclinaţiei spre crimă, ne oprim asupra mediului din copilărie, asupra faptului că în anumite cartiere ale unui mare oraş criminalitatea este considerabilă, nu trebuie să tragem nicidecum concluzia că am dat peste cauza fenomenului. Este, dimpotrivă, mai uşor de recunoscut că în aceste condiţii nu este de aşteptat o dezvoltare benefică a sentimentului de comuniune socială. Să nu uităm, în această perspectivă, cât de eficientă este pregătirea pentru viaţa de mai târziu a unui copil, când de mic este crescut în spiritul protestului contra vieţii, în lipsuri şi mizerie şi când, zi de zi, el vede cum alţii duc o viaţă mai bună, la aceasta adăugându-se şi faptul că nu este nicidecum încurajat să-şi dezvolte sentimentul de comuniune socială. O foarte bună şi instructivă ilustrare a celor de mai sus ne oferă cercetările întreprinse de dr. Young asupra configuraţiei crimei într-o sectă imigrantă. În prima generaţie, care a trăit în izolare şi sărăcie, nu a existat nici un criminal. În a doua generaţie, ai cărei copii deja au frecventat şcolile publice, fiind însă educaţi în tradiţiile sectei lor, smerenia şi sărăcia, s-a şi înregistrat un mare număr de criminali. În generaţia a treia numărul acestora a devenit însăimântător de mare.
O categorie perimată este şi aceea a „criminalului înnăscut”. Nu se poate ajunge la o asemenea concepţie eronată, ca şi la ideea crimei generate de sentimentul de culpabilitate decât dacă nu se ţine seama de conceptele noastre privind profundul sentiment de inferioritate din copilărie, modelarea complexului de superioritate şi dezvoltarea deficientă a sentimentului de comuniune socială. Găsim un mare număr de semne de inferioritate organică la criminali şi mari oscilaţii ale metabolismului bazai în şocul trăit în momentul unei condamnări, ca indicii probabile ale unei constituţii care ajunge mai greu la echilibru.
Găsim printre criminali un număr extrem de mare de oameni care au fost răsfăţaţi sau care tânjesc după răsfăţ, după cum găsim printre ei şi din cei care odinioară, pe când au fost copii, au fost neglijaţi. Ne vom putea mereu convinge de aceste realităţi, numai să nu le abordăm cu o frază sau cu o formulă îngustă. Faptul inferiorităţii organice apare adesea în urâţenia unor criminali, pe când bănuiala – întotdeauna confirmată – de răsfăţare apare în privinţa multor oameni care au chipuri de îngeri.
N. era un tânăr şarmant, care după şase luni de detenţie a fost eliberat din închisoare, cu suspendarea pedepsei. Delictul său consta în furtul unei importante sume de bani din seiful şefului său. În ciuda faptului că risca o pedeapsă de trei ani de detenţie în caz de recidivă, la scurtă vreme el a furat din nou o mică sumă. Înainte ca fapta sa să fie făcută publică, făptaşul mi-a fost încredinţat mie. Era fiul cel mare dintr-o familie foarte onorabilă, favoritul dezmierdat al mamei sale. Se arăta extrem de ambiţios şi voia să o facă pretutindeni pe şeful. Nu-şi căuta prieteni decât printre cei aflaţi sub nivelul său, trădându-şi astfel sentimentul de inferioritate. Cele mai vechi amintiri din copilărie ale sale erau ale unuia care întotdeauna primeşte. Acolo unde el a comis furtul acelei importante sume de bani el vedea în juru-i oameni dintre cei mai bogaţi, într-o perioadă în care tatăl său îşi pierduse postul şi nu mai putea îngriji de familie ca până atunci. Vise de ascensiune şi situaţii visate, al căror erou era el, definesc strădaniile sale ambiţioase şi sentimentul său de predestinare în ceea ce priveşte reuşita sigură. Într-o ocazie ispititoare, a urmat furtul, în ideea că acum el se putea dovedi superior tatălui. Al doilea furt, mai puţin important, a avut loc ca un protest împotriva suspendării executării pedepsei şi împotriva situaţiei de subordonat din prezent. Pe când fusese la închisoare, visase o dată că i se servise la masă felul de mâncare preferat, dar şi-a amintit în vis că lucrul acesta nu era totuşi cu putinţă aici. Pe lângă lăcomie, visul acesta face să transpară clar protestul său împotriva verdictului.
De regulă, vom constata la toxicomani o activitate redusă.
Anturajul, tentaţia, familiarizarea cu droguri ca morfina şi cocaina în cazuri de boală sau în exercitarea profesiei medicale se prezintă ca ocazii, dar care nu au repercusiuni decât în situaţiile în care respectiva persoană se află în faţa unei probleme aparent insolubile. Ca şi în sinucidere, rareori lipseşte atacul voalat la adresa acelora cărora le revine grija pentru persoana respectivă. Aşa cum am arătat, în alcoolism joacă un rol o componentă specială a gustului (eine besondere Geschmackskomponente), aşa cum abstinenţa totală este desigur esenţialmente facilitată de lipsa de plăcere pentru alcool, începutul alcoolismului este adesea marcat de un profund sentiment de inferioritate, dacă nu de un dezvoltat complex de superioritate, manifestat clar anterior prin timiditate, izolare, hipersensibilitate, neastâmpăr, excitabilitate, simptoame nevrotice cum ar fi anxietatea, depresia, insuficienţa sexuală sau un complex de superioritate marcat de lăudăroşenie, maliţie, înclinaţia spre critică, voluptatea puterii etc. Nevoia excesivă de a fuma şi, de asemenea, pofta nepotolită de cafea neagră caracterizează adesea o dispoziţie timorată şi lipsa de fermitate. Cu ajutorul unui subterfugiu, apăsătorul sentiment de inferioritate va fi temporar înlăturat şi chiar, ca de exemplu în acţiunile criminale, va fi transformat în activitate intensă, în toate cazurile de alcoolism, orice eşec poate fi imputat viciului de neînfrânt, fie că este vorba de un eşec în relaţiile sociale, în profesie sau pe plan erotic. Pe de altă parte, efectul imediat al drogului este să-i ofere persoanei respective o senzaţie de despovărare (Gefühl der Entlastung).
Un bărbat în vârstă de 26 de ani, mai tânăr cu opt ani decât sora sa, a crescut în condiţii favorabile, extraordinar de răsfăţat şi manifestând o mare încăpăţânare. El îşi aminteşte că adesea mama sa sau sora îl ţineau în braţe, deghizat în păpuşă. Pe când avea patru ani şi a fost încredinţat, pentru două zile, educaţiei mai severe a bunicii sale, la prima observaţie mai aspră a acesteia el şi-a făcut bocceaua şi a vrut să plece acasă. Tatăl se întrecea cu băutura, ceea ce o scotea din sărite pe mamă. La şcoală, influenţa părinţilor se făcea prea mult simţită în favoarea sa. Aşa cum o făcuse şi la vârsta de patru ani, băiatul a părăsit şi casa părintească, deoarece, cu timpul, mama l-a răsfăţat mai puţin. Nu s-a putut aclimatiza printre străini şi, aşa cum li se întâmplă adesea copiilor răsfăţaţi, la reuni-unile mondene, în viaţa profesională, precum şi în faţa fetelor, el manifesta întotdeauna o stare de depresie anxioasă şi emoţie. A ajuns să se înţeleagă mai bine cu unii care l-au dus la cârciumă. Când mama sa a aflat de lucrul acesta şi mai ales când a aflat că, în stare de ebrietate, a intrat în conflict cu poliţia, l-a căutat şi l-a rugat, cu cuvinte care ar fi înduplecat şi pietrele, să se lase de băutură. Urmarea a fost nu numai că el a continuat să-şi caute alinarea în băutură, ci şi că a ridicat la nivelul de odinioară vechea grijă a mamei pentru el şi răsfăţul.
Un student în vârstă de 24 ani se plângea de dureri de cap permanente. Încă din şcoală el manifesta grave simptoame nevrotice de agorafobie. I s-a permis să susţină acasă examenul de bacalaureat. După aceea starea sa a fost mult mai bună. În primul an de studii universitare s-a îndrăgostit de o fată şi s-a căsătorit. La scurt timp după aceea durerile de cap i-au revenit. Drept cauză a cefaleei acestui bărbat, foarte ambiţios şi nespus de răsfăţat, era continua insatisfacţie faţă de soţia sa şi gelozia, ceea ce reieşea clar din atitudinea sa şi din vise, dar pe care el nu le-a înţeles niciodată cum se cuvine. Astfel, o dată a visat că a văzut-o pe soţia sa îmbrăcată ca pentru vânătoare. În copilărie suferise de rahitism şi îşi aminteşte că atunci când dădaca, tracasată de mofturile lui, voia să aibă linişte, încă şi la vârsta de patru ani îl aşeza pe spate, poziţie din care nu se putea ridica singur, dată fiind obezitatea sa. Ca al doilea născut, se găsea mereu în conflict cu fratele mai mare, voind să fie întotdeauna primul. Împrejurări favorabile l-au ajutat mai târziu să ocupe o poziţie înaltă, pentru care era destul de bine pregătit spiritual (geistig), dar nu şi sufleteşte (seelisch)2. Iritarea inevitabilă pe care i-o cauza această poziţie l-a făcut să recurgă la morfină, de care s-a dezbărat în câteva rânduri, căzându-i însă iarăşi şi iarăşi victimă. Gelozia sa neîntemeiată a constituit o circumstanţă agravantă. Deoarece a devenit nesigur de poziţia sa, s-a sinucis.
NOTE
1 A se vedea A. Adler, Praxis und Theorie der Individual psychologie.
2 Divizare a psihicului pe care psihologul şi filosoful german Ludwig Klages o duce la expresia sa cea mai pregnantă în masiva lucrare Spiritul ca adversar al sufletului (1929-l932). (Nota trad.)