Am ajuns aici la un punct unde psihologia individuală vine în contact cu sociologia. Este imposibil să dobândim o judecată corectă asupra individului dacă nu cunoaştem structura problemelor sale de viaţă şi imperativele generate de acestea. Abia din modul în care individul se confruntă cu ele şi din ceea ce se petrece în sine ne vom clarifica cu privire la fiinţa sa. Avem de cercetat dacă el se lasă antrenat de curent sau dacă şovăie, dacă se opreşte în drum sau încearcă să se furişeze, dacă invocă sau caută pretexte, dacă îşi rezolvă problemele sau le lasă nerezolvate sau rezolvate doar pe jumătate, ori dacă nu cumva a apucat-o pe o cale greşită, dăunătoare societăţii, spre a dobândi o aparenţă de superioritate personală.
Dintotdeauna am stăruit asupra subordonării tuturor problemelor vieţii la trei mari probleme: viaţa în societate, munca şi iubirea (Gemeinschaftsleben, Arbeit, Liebe). După cum este lesne de văzut, nu sunt deloc probleme accidentale, ci ele ne stau în permanenţă în faţă, presante şi provocatoare, fără a ne permite cumva vreo sustragere. Căci întreg comportamentul nostru faţă de aceste trei probleme este răspunsul pe care noi îl dăm acestora în virtutea stilului nostru de viaţă. Deoarece ele sunt strâns legate între ele şi dat fiind faptul că toate trei problemele necesită pentru rezolvarea lor corectă o puternică doză de sentiment de comuniune socială, este de înţeles că stilul de viaţă al fiecărui om se reflectă mai mult sau mai puţin clar în atitudinea faţă de cele trei probleme. Se reflectă mai puţin clar în cazul celor pe care deocamdată nu-i preocupă sau pentru care există circumstanţe favorabile, după cum se reflectă mai clar în cazul celor care îi impun individului un mai sever examen al capacităţii. Probleme ca arta şi religia, când rezolvarea lor depăşeşte obişnuitul, au partea lor la cele trei mari probleme. Acestea rezultă din legăturile lor indisolubile generate de nevoia de socializare a omului, de grija pentru subzistenţă şi de grija pentru descendenţi. Sunt probleme ale existenţei noastre pe planetă. Omul, ca produs al acestei planete, în raporturile sale cosmice, a putut exista şi s-a putut dezvolta numai în cadrul societăţii, pe care a sprijinit-o material şi spiritual, prin diviziunea muncii şi hărnicie şi prin suficienta reproducere a speciei. În evoluţia sa el a fost înzestrat somatic şi psihic prin strădania de a-şi ameliora aptitudinile fizice şi printr-o mai bună dezvoltare spirituală.
Toate experienţele acumulate, toate tradiţiile, imperativele morale şi legile nu au fost decât tentative, bune sau rele, durabile sau fragile, în strădania omenirii către superioritate şi către biruirea dificultăţilor vieţii.
În civilizaţia noastră actuală vedem până unde s-a ajuns, o treaptă desigur nesatisfăcătoare faţă de efortul depus. A ajunge de la o minus-situaţie la o plus-situaţie caracterizează atât mişcarea individului cât şi aceea a unei mase umane şi ne dă dreptul să vorbim despre un perpetuu sentiment de inferioritate atât la individ cât şi la mase. In torentul evoluţiei nu există repaus. Ţelul perfecţiunii ne mână spre înălţimi.
Dar dacă aceste trei probleme, având drept bază comună interesul social, sunt probleme implacabile, atunci este clar că ele pot fi soluţionate numai de oameni care dispun într-o măsură suficientă de sentimentul comuniunii sociale. Este lesne de afirmat că până în ziua de azi capacitatea fiecăruia de a obţine această dimensiune există, dar că evoluţia umanităţii nu este încă destul de înaintată spre a-i imprima omului în aşa măsură sentimentul de comuniune socială încât acesta să funcţioneze automat, ca respiraţia sau ca mersul biped. Este pentru mine în afară de orice îndoială că va veni – probabil în viitorul foarte îndepărtat – timpul când această treaptă va fi atinsă, în afară de cazul în care umanitatea nu va eşua în această evoluţie, eventualitate pentru care există azi o uşoară bănuială.
La rezolvarea acestor trei probleme principale ţintesc toate celelalte probleme, fie că este vorba de prietenie, camaraderie, interesul faţă de localitatea de baştină1 şi ţară, faţă de popor şi omenire, fie de bunele maniere, de acceptarea unei funcţii culturale2, de pregătirea pentru cooperare – în joc, la şcoală, în ucenicie —, de respectul şi preţuirea pentru celălalt sex, de pregătirea fizică şi intelectuală necesară rezolvării tuturor acestor probleme, precum şi de alegerea unui partener sexual.
Această pregătire, corectă sau incorectă, are loc încă din prima zi de la naşterea copilului şi este opera mamei care, în dezvoltarea evolutivă a dragostei materne, este de la natură partenerul cel mai potrivit în socializarea umanistă a copilului3. De la mamă, care stă ca primul seamăn la startul dezvoltării sentimentului de comuniune socială, pornesc primele impulsuri care îl fac pe copil să se prezinte ca parte din întregul vieţii şi să caute contactul pozitiv cu lumea înconjurătoare.
Dificultăţile pot să apară de ambele părţi. Din partea mamei atunci când, stângace, lipsită de supleţe şi debusolată, ea face dificil contactul cu ceilalţi, sau când, nepăsătoare, îşi ia sarcina ca pe o bagatelă; sau, cum se întâmplă cel mai frecvent, când ea îşi sustrage copilul de la orice întrajutorare şi cooperare, îl copleşeşte cu dezmierdări şi drăgălăşenii, acţionează, gândeşte şi vorbeşte în locul copilului, curmă în el orice putinţă de dezvoltare şi îl obişnuieşte cu o lume imaginară care nu este a noastră, lume în care pentru copilul răsfăţat totul este făcut de alţii. O perioadă de timp relativ scurtă este de ajuns pentru a-l fascina pe copil, a-l face să se simtă buricul universului şi a-l determina să simtă drept ostile toate celelalte situaţii şi oamenii care i se opun. În legătură cu aceasta, nu trebuie subestimată multiplicitatea rezultatelor care provin din judecata liberă a copilului şi din contribuţia forţei sale creatoare libere. Copilul foloseşte influenţele din afară spre a le modela după firea sa. În cazul răsfăţării de către mamă, copilul refuză să-şi extindă sentimentul de comuniune socială asupra altor persoane, tinde să se ferească de tatăl său, de fraţii şi surorile sale, precum şi de orice alte persoane care nu îi oferă o afecţiune la fel de mare. Lăsându-se antrenat de acest stil de viaţă, nutrind ideea că totul poate fi obţinut cu uşurinţă, cu ajutor venit din afară, copilul devine ulterior mai mult sau mai puţin incapabil de soluţionarea problemelor vieţii şi, când lucrul acesta se întâmplă, fiind nepregătit în ceea ce priveşte sentimentul de comuniune socială, el trăieşte o stare de şoc, care este depăşită în cazurile uşoare, dar care dăinuie în cazurile grave şi îl împiedică să găsească o soluţie. Pentru un copil răsfăţat orice pretext este bun pentru a determina pe mama sa să se ocupe de dânsul. El atinge cât se poate de uşor acest ţel al superiorităţii dacă se opune cultivării funcţiilor sale, fie prin încăpăţânare – o dispoziţie care, în pofida explicaţiilor date de psihologia individuală, este considerată recent, de către Charlotte Bühler, drept un stadiu natural de dezvoltare —, fie prin lipsa de interes, care întotdeauna este de înţeles ca un deficit de interes social. Alte încercări înverşunate de a deriva explicaţia din defectele copiilor, cum ar fi constipaţia sau enurezia, din libidoul sexual sau din impulsiile sadice şi de a crede că astfel se descoperă straturi mai primitive şi chiar mai profunde ale vieţii psihice, inversează de fapt raportul cauză-efect, deoarece interpretează greşit dispoziţia fundamentală (Grundstimmung) a unor asemenea copii, trebuinţa lor excesivă de tandreţe, greşindu-se şi în privinţa faptului că funcţiile evolutive ale organelor sunt în aşa fel privite de parcă acestea ar trebui mereu redobândite. Dezvoltarea acestor funcţii este un imperativ natural al omului şi o achiziţie naturală a sa, întocmai cum sunt mersul biped şi limbajul. În lumea imaginară a copiilor răsfăţaţi aceste funcţii pot fi desigur eludate, tot aşa ca şi interdicţia incestului, ca semn al voinţei de a fi răsfăţaţi, în scopul exploatării celorlalte persoane sau în scopul acuzării şi răzbunării, în cazul în care răsfăţul nu are loc.
Copiii răsfăţaţi resping de asemenea, în mii de variante, orice schimbare a situaţiei care îi satisface. Dacă schimbarea are totuşi loc, se pot observa întotdeauna reacţii şi acţiuni potrivnice, care se desfăşoară într-o manieră fie activă, fie pasivă. Atac sau retragere, forma depinde în cea mai mare parte de gradul de activitate, deci şi de soluţia dată situaţiei exterioare provocatoare (factorul exogen). Experienţele încununate de succes reprezintă mai târziu, în cazuri similare, un model de urmat şi vor fi considerate de către unii, datorată unei înţelegeri deficitare, drept regresiuni. Alţi autori merg încă şi mai departe cu presupunerile lor şi încearcă să reducă un complex psihic actual la o achiziţie evolutivă fermă şi durabilă, la reziduuri din epocile primitive, ajungând astfel la fantastice găselniţe cu privire la concordanţa acestora. Cei mai mulţi sunt induşi în eroare de faptul că formele de expresie umane, îndeosebi atunci când nu se ţine seama de sărăcia limbajului nostru, prezintă din toate timpurile o similitudine. Când toate formele de mişcare umane sunt raportate la sexualitate, se recurge de fapt la o altă similitudine.
Am arătat că copiii răsfăţaţi se simt întotdeauna ameninţaţi în afara anturajului care îi răsfaţă, de parcă s-ar găsi pe un teritoriu inamic. Toate trăsăturile lor de caracter, înainte de toate egoismul şi narcisismul lor adesea de neînţeles, trebuie să concorde cu opinia lor despre viaţă.
Rezultă clar de aici că toate aceste trăsături de caracter sunt produse artistice (Kunstprodukte), că ele sunt dobândite şi nu înnăscute. Nu este greu de văzut că toate trăsăturile de caracter, contrar concepţiei aşanumiţilor caracterologi, semnifică relaţii sociale şi îşi au originea în stilul de viaţă făurit de copil. Astfel îşi găseşte rezolvarea vechea chestiune litigioasă dacă omul este bun sau rău de la natură. Progresul evolutiv de nestăvilit al sentimentului de comuniune socială îndreptăţeşte ipoteza că stabilitatea umanităţii este indisolubil legată de „bunătate” („Gutsein”).
Ceea ce pare să contrazică progresul acestui sentiment este de considerat ca un eşec al evoluţiei şi poate fi redus la erori (Irrtümer), aşa cum şi pe vastul teren experimental al naturii a fost dat întotdeauna material corporal neutilizat în speciile animale. Caracterologia însă va fi în curând obligată să tragă concluzia că acele caractere precum „curajos”, „virtuos”, „leneş”, „duşmănos”, „perseverent” etc. au a se orienta mereu în raport cu lumea noastră exterioară în veşnică schimbare şi că fără această lume exterioară pur şi simplu nu ar exista.
Aşa cum am arătat, există în copilărie şi alte pacoste, cum este răsfăţul, care stânjenesc dezvoltarea sentimentului de comuniune socială.
Luând în considerare aceste obstacole, trebuie să contestăm o lege cauzală fundamentală dominatoare, dat fiind faptul că noi vedem în efectele acestor obstacole doar un factor amăgitor (ein verleitendes Moment), care se exprimă în probabilitatea statistică. Pe de altă parte, nu trebuie să trecem niciodată cu vederea diversitatea şi unicitatea fenomenului individual (Einmaligkeit der individuellen Erscheinung).
Acesta este expresia aproape arbitrară a puterii creatoare a copilului, expresie care se înscrie în configuraţia legii sale de mişcare. Acele pacoste de care vorbeam sunt neglijarea copilului şi faptul că el are unele organe inferioare. Ambii factori, întocmai ca şi răsfăţul, abat atenţia şi interesul copilului de la „vieţuirea în comun” („Mitleben”) şi le îndreaptă spre propria sa expunere la risc şi spre propria-i fericire. Că aceasta din urmă nu este de asigurat decât în condiţiile unui satisfăcător sentiment de comuniune socială, vom demonstra în mod pregnant mai departe. Este însă uşor de înţeles că desfăşurarea evenimentelor terestre se opune aceluia care este prea puţin în contact şi în consonanţă cu ele.
Se poate spune că puterea creatoare a copilului este capabilă să depăşească, mai bine sau mai rău, cele trei pacoste (Bürden) din prima copilărie. Orice succes sau eşec depinde de stilul de viaţă, de opinia pe care omul şi-o face despre viaţa sa, opinie de cele mai multe ori neconştientizată4. In acelaşi mod în care vorbim despre probabilitatea statistică a urmărilor acestor trei pacoste, trebuie acum să stabilim că şi problemele vieţii, mari sau mici, nu prezintă decât o probabilitate statistică, fie ea şi semnificativă, ca probleme de şoc (Schockfragen) pentru atitudinea individului. Este posibil să prezicem cu un oarecare grad de certitudine consecinţele pentru individ, în cazul în care el vine în contact cu problemele vieţii. Va trebui însă întotdeauna să ne abţinem de la concluzii categorice, în primul rând de la concluziile privind o ipoteză neconfirmată de consecinţe.
Faptul că psihologia individuală, spre deosebire de orice altă orientare psihologică, poate ghici trecutul în virtutea experienţei sale şi a legilor probabilităţii, este desigur un semn bun în ceea ce priveşte fundamentarea sa ştiinţifică.
Ne vedem acum obligaţi să examinăm şi acele probleme aparent subordonate, spre a vedea dacă şi rezolvarea lor pretinde un sentiment de comuniune socială dezvoltat. Aici ne lovim în primul rând de atitudinea copilului faţă de tată. Normal ar fi ca interesul faţă de tată să fie aproape egal cu acela faţă de mamă. Condiţiile exterioare, personalitatea tatălui, faptul de a fi răsfăţat de către mamă, precum şi bolile şi dezvoltarea fizică dificilă, cazuri în care îngrijirile date de mamă capătă o mare pondere, pot să-l distanţeze pe copil de tată, împrejurare care să împiedice extinderea sentimentului de comuniune socială. Intervenţiile severe ale tatălui, când acesta vrea să împiedice consecinţele răsfăţului din partea mamei, nu fac decât să mărească acesta distanţă. Acelaşi rezultat îl are tendinţa adesea neconştientizată5 a mamei de a atrage copilul de partea ei. Dacă predomină răsfăţarea de către tată, atunci copilul se orientează către el şi se îndepărtează de mamă. Acest caz este întotdeauna de interpretat ca a doua fază în viaţa unui copil şi ne arată că, prin intermediul mamei sale, copilul a trăit o tragedie. Dacă rămâne ataşat de mamă, el se dezvoltă mai mult sau mai puţin ca un parazit, aşteptând ca satisfacţia tuturor trebuinţelor sale, câteodată şi a celor sexuale, să vină de la mama sa.
Aceasta cu atât mai mult cu cât impulsia sexuală trezită la copii îi găseşte pe aceştia într-o dispoziţie în care nu au învăţat să-şi refuze nici o dorinţă, dat fiind faptul că ei aşteaptă întotdeauna din partea mamei satisfacerea oricărei dorinţe. Ceea ce Freud a numit complexul lui Oedip, privindu-l ca pe baza naturală a dezvoltării psihice, nu este altceva decât unul din multiplele simptoame din viaţa unui copil răsfăţat, care este jucăria dorinţelor sale aţâţate. Să nu trecem cu vederea nici faptul că acelaşi autor, cu un fanatism imperturbabil, înghesuie toate relaţiile copilului cu mama sa într-o parabolă, a cărei bază o extrage din complexul lui Oedip.
De asemenea, se impune să respingem ideea, plauzibilă pentru mulţi autori, că de la natură fetele sunt ataşate mai mult de tată, după cum băieţii sunt ataşaţi mai mult de mamă. Acolo unde lucrul acestea se petrece fără ca copilul să fi fost răsfăţat, putem vedea o anumită intuiţie a viitorului său rol sexual, deci a unui stadiu ulterior, în care copilul, într-o modalitate ludică şi de cele mai multe ori fără a pune în mişcare impulsia sexuală, se pregăteşte pentru viitor, aşa cum o face şi în cazul altor jocuri6. O impulsie sexuală trezită de timpuriu şi aproape de neîmblânzit trădează în primul rând un copil egocentric, de cele mai multe ori un răsfăţat, care nu-şi poate refuza nici o dorinţă.
Atitudinea faţă de fraţi şi surori, considerată şi ea ca problemă, ne poate da o anumită idee asupra capacităţii copilului de a lua contact cu semenii (Kontaktfähigkeit). Cele trei grupe de copii circumscrise mai sus îi simt adesea pe ceilalţi copii, îndeosebi pe cei mai mici decât ei, ca pe un obstacol şi ca pe o îngustare a sferei lor de influenţă. Efectele sunt diferite, însă lasă o atât de pronunţată amprentă în perioada de plasticitate a copilului încât aceasta este de recunoscut ca o trăsătură de caracter pe viaţă, ca sentiment că viaţa este o permanentă competiţie, ca poftă nemăsurată de a domina, iar în cazurile cele mai uşoare, ca înclinaţie permanentă de a-i considera pe ceilalţi drept copii. Mare parte din această modelare a copilului depinde de succesul sau insuccesul în competiţie.
Vom identifica întotdeauna, în special la copiii răsfăţaţi, impresia că ei au fost lăsaţi de căruţă de către copii mai mici decât ei.
O altă problemă este aceea a comportamentului copilului faţă de boală şi a atitudinii pe care el o va lua în această privinţă.
Comportamentul părinţilor, îndeosebi dacă este vorba de o boală aparent gravă, va fi înregistrat numaidecât de copil. Boli ale primei copilării, cum sunt rahitismul, pneumonia, tuşea convulsivă, pojarul, scarlatina, gripa etc., în cursul cărora copilul trăieşte anxietatea părinţilor imprudent manifestată, pot nu numai să lase impresia că suferinţa este mai gravă decât este ea în realitate, ci să genereze obişnuinţa de a fi răzgâiat peste măsură, dându-i copilului sentimentul că reprezintă o valoare imensă, fără a fi necesar ca el să coopereze, putându-l de asemenea face pe copil bolnăvicios şi înclinat spre tânguială. Dacă o dată cu însănătoşirea răsfăţul excesiv încetează, avem adesea de-a face cu un copil recalcitrant sau pradă unei persistente nostalgii a bolii, el plângându-se de oboseală, de lipsă de poftă de mâncare, ori tuşind întruna fără motiv, simptoame care nu rareori sunt pe nedrept considerate consecinţe ale bolii. Asemenea copii au tendinţa de a cultiva întreaga viaţă amintirea bolii lor, ceea ce le permite să creadă că au dreptul la menajament sau dreptul de a pleda pentru circumstanţe atenuante. Nu este de trecut cu vederea faptul că, în asemenea cazuri, din cauza contactelor insuficiente cu lumea exterioară, are loc o permanentă ridicare de tensiune în sfera afectivă, o exacerbare a emoţiilor şi afectelor.
La un alt examen privind capacitatea sa de cooperare – abstracţie făcând de felul în care înţelege el să fie util acasă sau de modul în care se manifestă la joacă, unde se cere să te comporţi camaradereşte —, este supus copilul atunci când intră la grădiniţa de copii sau la şcoală. Acolo se poate observa clar capacitatea sa de colaborare. Gradul său de agitaţie, formele sale de opoziţie, ţinerea în rezervă, lipsa de interes, lipsa de concentrare şi multe alte acţiuni (Handlungen) „ostile şcolii”, cum sunt întârzierile, încercările de a tulbura lecţiile, înclinaţia de a trage chiulul, de a pierde mereu rechizitele, de a irosi timpul în loc de a-şi efectua temele pentru acasă demonstrează o deficitară pregătire pentru cooperare.
Procesul psihic în asemenea cazuri este insuficient înţeles dacă nu se cunoaşte că aceşti copii, fie că o ştiu, fie că nu, poartă în ei un profund sentiment de inferioritate, care se exteriorizează într-un complex de inferioritate ce corespunde descrierii de mai sus, manifestându-se sub forma timidităţii, a stărilor de agitaţie, exprimate în tot felul de simptoame somatice şi psihice, când nu se manifestă într-un complex de superioritate marcat de egoism, de agresivitate, de tendinţa de a strica jocul celorlalţi, de lipsa de camaraderie etc. Nici urmă de curaj în toate acestea. Chiar şi copiii aroganţi se dovedesc laşi de îndată ce e vorba să fie puşi la o treabă utilă. Înclinaţia de a minţi duce la viclenie, iar înclinaţia de a fura îşi face apariţia ca o compensaţie dăunătoare a unui sentiment de frustrare. Faptul inevitabil de a-i compara cu copii mai destoinici nu aduce nici o ameliorare, ci îi insensibilizează treptat şi adesea duce la întreruperea oricărui succes şcolar. Tocmai şcoala este aceea care acţionează ca un experiment asupra copilului şi indică din prima zi gradul capacităţii de cooperare (Grad der Kooperationsfähigkeit) a copilului. Tocmai şcoala este locul nimerit unde, cu înţeleaptă judecată, se procedează la întărirea sentimentului de comuniune socială al copilului, aşa încât el să nu părăsească şcoala ca un adversar al societăţii. Aceste experienţe m-au determinat sa organizez în şcoli consultaţii de psihologie individuală, spre a-i ajuta pe institutori să găsească calea cea dreaptă în educarea copiilor care nu corespund aşteptărilor.
Indiscutabil că şi reuşita la învăţătură depinde în primul rând de sentimentul de comuniune socială al copilului şi că acest sentiment ne poate da o idee despre viitoarea sa integrare în societate. Problema prieteniei, atât de importantă pentru viaţa colectivă de mai târziu, aceea a camaraderiei, cu toate trăsăturile de caracter în mod necesar legate de ea, fidelitatea, onestitatea, înclinaţia spre conlucrare, interesul pentru stat, popor şi umanitate sunt încorporate în viaţa şcolară şi necesită o cultivare competentă. Şcoala are în mână mijloacele de a deştepta şi de a promova solidaritatea umană. Dacă institutorului îi sunt clare punctele noastre de vedere, el va şti să-i Iacă înţeles copilului deficitul său în materie de sentiment de comuniune socială, cauzele acestui deficit şi modul de a-l apropia de societate prin convorbiri amicale va da roadele aşteptate. În cursul unor convorbiri generale cu copiii, el va izbuti să-i convingă că viitorul lor şi al umanităţii depinde de o consolidare a sentimentului nostru de comuniune socială şi că marile erori ale vieţii noastre – războiul, pedeapsa cu moartea, ura de rasă, ura interetnică, precum şi nevroza, sinuciderea, crima, beţia etc.
— Îşi au originea într-un deficit al sentimentului de comuniune socială şi că ele sunt de conceput ca nişte complexe de inferioritate, ca tentative funeste de a rezolva o situaţie întrun mod inadmisibil şi neadecvat.
Problema sexuală, care în epoca noastră este predominantă, îi poate pune în încurcătură pe băieţi şi pe fete. Desigur, nu pe cei care; iu pornit pe calea cooperării. Aceştia, obişnuiţi sa se simtă ca făcând parte dintr-un întreg, nu vor păstra niciodată în ei un secret tulburător, fără a le vorbi părinţilor despre acesta sau fără a cere institutorului sfatul. Altfel se comportă cei care deja au descoperit în familia lor un element de ostilitate. Aceştia şi mai ales copiii răsfăţaţi, sunt cel mai uşor de intimidat şi de sedus prin cuvinte măgulitoare. Procedeul părinţilor în ceea ce priveşte informarea sexuală este dat chiar prin convieţuirea lor.
Copilul va trebui să ştie atât cât are nevoie să ştie şi această informaţie săi fie mijlocită în aşa fel încât noile cunoştinţe să poată fi bine suportate şi asimilate. Nu trebuie ezitat, dar şi graba este inutilă. Este greu să-i împiedici pe copii să discute la şcoală despre chestiunile sexuale. Copilul independent, orientat spre viitor, se va feri din proprie iniţiativă de trivialitate şi nu va crede în prostii. Fireşte că este o mare greşeală să-i induci copilului teama de dragoste şi căsătorie, care nu va prinde decât la copiii dependenţi, care şi aşa sunt nişte descurajaţi (mutlos).
Pubertatea, o altă problemă vitală, este privită de către mulţi ca un mister de nepătruns. Dar şi în această perioadă nu găsim decât ceea ce mai înainte dormita în copil. Dacă până acum sentimentul de comuniune socială a lipsit, perioada pubertăţii se va desfăşura sub semnul acestui deficit. Se va vedea cât se poate de clar în ce măsură este sau nu copilul pregătit pentru cooperare. El are acum un spaţiu mai mare de mişcare şi are mai multă putere. Înainte de toate, el simte nevoia de a demonstra, într-o manieră care îi este proprie şi care i se pare ispititoare, că nu mai este copil sau, mai rar, că încă este. Dacă dezvoltarea sentimentului de comuniune socială i-a fost stânjenită, atunci o deviaţie antisocială va interveni mai clar pe calea eronată pe care a apucat-o. În dorinţa lor de a trece drept adulţi, mulţi copii adoptă mai degrabă defectele decât calităţile adulţilor, deoarece lucrul acesta li se pare mai lesne de făcut decât să se pună în slujba societăţii. Au loc delicte de tot felul, din nou mai lesne de făptuit de către copiii răsfăţaţi, deoarece aceştia, obişnuiţi cu satisfacerea imediată a poftelor lor, nu pot rezista decât cu greu unei tentaţii oarecare.
Asemenea fete şi băieţi cad cu uşurinţă victime măgulirii sau unei gâdilări a vanităţii lor. Extrem de ameninţate în această perioadă sunt fetele care trăiesc acasă un penibil sentiment de umilinţă şi care pot să creadă în valoarea lor numai dacă aud cuvinte care să le flateze.
Copilul, aflat până acum în spatele frontului, se apropie curând de frontul vieţii, unde se va confrunta cu cele trei mari probleme: societatea, munca, iubirea. Toate acestea pretind pentru rezolvarea lor un interes dezvoltat faţă de semeni. Pregătirea în acest sens cunoaşte deviaţii: izolarea, mizantropia, neîncrederea, bucuria răutăcioasă faţă de necazul altuia, vanităţile de tot felul, susceptibilitatea, stările de iritare la întâlnirea cu ceilalţi, tracul, minciuna şi înşelătoria, calomnia, dorinţa de a domina, maliţia şi multe altele. Acela care a fost educat în spiritul comuniunii sociale îşi va face uşor prieteni. El va manifesta interes pentru toate problemele umanităţii, iar concepţia şi comportamentul şi le va orienta potrivit cu utilităţile acesteia. El nu va vâna succesul personal prin acţiuni bune sau rele menite să atragă atenţia asupra sa. Viaţa sa în societate va fi întotdeauna marcată de bunăvoinţă, chiar dacă îşi va ridica glasul împotriva celor care dăunează societăţii. Nici măcar omul binevoitor nu se poate sustrage câteodată dispreţului.
Scoarţa terestră pe care trăim obligă umanitatea la muncă şi la diviziunea muncii. Sentimentul de comuniune socială se cizelează aici sub forma colaborării în folosul celorlalţi. Omul social (der Gemeinschaftsmensch) nu se va îndoi niciodată că fiecare este răsplătit după munca sa şi că exploatarea vieţii şi muncii altuia nu poate favoriza niciodată bunăstarea omenirii. La urna urmei, noi, urmaşii, trăim în mare parte de pe urma realizărilor străbunilor care au contribuit la binele umanităţii. Marea gândire socială (der grosse Gemeinschaftsgedanke), care se exprimă în religii şi în marile curente politice, pretinde pe bună dreptate distribuirea optimă a muncii şi a consumului. Când cineva fabrică încălţăminte, el se face util celorlalţi şi are dreptul la o viaţă îndestulată, la toate avantajele oferite de igienă şi la o bună educaţie pentru descendenţii săi. Faptul că el primeşte pentru aceasta bani este o recunoaştere a utilităţii sale într-o perioadă a pieţei dezvoltate. Aşa ajunge el la sentimentul valorii sale pentru obşte, singura posibilitate de a-şi alina omenescul sentiment de inferioritate. Acela care efectuează o muncă utilă trăieşte într-o societate dezvoltată şi o promovează. Această relaţie este atât de puternică încât, chiar dacă nu se meditează întotdeauna asupra ei, determină judecata generală asupra hărniciei şi trândăviei. Nimeni nu va face din trândăvie o virtute. Dreptul la o subzistenţă satisfăcătoare pentru şomeri, în cazul crizei de supraproducţie, este azi general recunoscut, ca efect nu al unui potenţial pericol social, ci ca efect al dezvoltării sentimentului de comuniune socială. Oricare ar fi schimbările pe care viitorul le va aduce în metodele de producţie şi în repartiţia bunurilor se va impune o mai bună apreciere a forţei sentimentului de comuniune socială în aceste domenii.
În ceea ce priveşte iubirea, care este dotată cu satisfacţii corporale şi psihice atât de puternice, aici sentimentul de comuniune socială se arată a fi făuritorul nemijlocit şi indubitabil al destinului. Ca şi în cazul prieteniei, al relaţiei dintre fraţi sau dintre părinţi şi copii, în cazul iubirii este vorba de o misiune pentru două persoane (eine Aufgabe für zwei Personen), de data aceasta de sex diferit, din perspectiva descendenţei, a conservării speciei umane. Poate că nici o problemă nu priveşte atât de îndeaproape binele şi prosperitatea individului în colectivitate ca problema iubirii. O misiune pentru două persoane are o structură proprie şi nu va putea fi rezolvată corect după calapodul unei misiuni pentru o singură persoană. Este ca şi cum fiecare din aceste persoane ar trebui să se uite în întregime pe sine şi să se dăruiscă în întregime celeilalte, ca şi cum doi oameni ar trebui să formeze o singură fiinţă. Aceeaşi necesitate se întâlneşte într-o anumită măsură în prietenie, în dans sau în joc, ori într-o muncă unde două persoane folosesc aceeaşi unealtă în unul şi acelaşi scop. Fără discuţie că din această structură se cer eliminate problemele inegalităţii, îndoiala reciprocă, gândurile şi sentimentele ostile. Şi stă în natura iubirii ca atracţia corporală să nu lipsească. Stă de asemenea înscris în fiinţă şi în efectul individual al evoluţiei ca atracţia corporală să influenţeze într-o anumită măsură alegerea partenerului, în raport cu ascensiunea necesară realizată de umanitate.
Evoluţia pune astfel sentimentele noastre estetice în serviciul dezvoltării umanităţii, prin faptul că, în mod conştient şi inconştient, ne lasă să presimţim un ideal mai înalt la partener. Alături de faptul de la sine înţeles al egalităţii în dragoste, încă şi azi interpretat de multe ori greşit de către bărbat, ca şi de către femeie, este de luat în considerare sentimentul de dăruire reciprocă. Acest sentiment de devoţiune este adesea greşit înţeles de către bărbaţi şi încă şi mai greşit înţeles de către fete, care îl consideră o subordonare sclavagistă care le înspăimântă îndeosebi pe acele fete care, în stilul lor de viaţă, au ajuns la un principiu al superiorităţii egoiste. O deficienţă în toate cele trei puncte, adică în pregătirea pentru viaţa în doi, în conştiinţa egalităţii7 şi în capacitatea de dăruire caracterizează toate persoanele al căror sentiment de comuniune socială este nesatisfăcător. Dificultatea pe care o întâmpină în această problemă îi instigă necontenit la o facilitare a problemei dragostei şi căsătoriei, aceasta din urmă, în forma ei de monogamie, fiind desigur cea mai bună şi mai activă adaptare la o evoluţie. Structura iubirii (Struktur der Liebe), aşa cum am descris-o mai sus, fiind o problemă şi nu punctul final al unei dezvoltări, cere în afară de aceasta un deznodământ definitiv, pentru eternitate, aşa după cum ea trebuie să se răsfrângă ca eternă în copii şi în educaţia acestora, spre binele umanităţii. Neliniştitoare perspectivă este aceea care ne face să vedem că nereuşitele şi erorile, că deficitul de comuniune socială în planul iubirii pot prilejui excluderea din existenţa eternă de pe acest pământ. O bagatelizare a dragostei, cum vedem în promiscuitate, în prostituţie, în perversiuni şi în tainiţele nudismului, i-ar lua iubirii toată măreţia, toată strălucirea şi toată vraja estetică. Refuzul de a consimţi la o alianţă durabilă seamănă îndoiala şi neîncrederea între partenerii unei misiuni comune şi îi face incapabili de a se dărui unul altuia. Dificultăţi similare, variabile de la caz la caz, pot exista, ca semn al unui sentiment de comuniune socială diminuat, în toate cazurile de iubire sau căsătorie nefericită, în toate cazurile de ratare a funcţiilor pe drept aşteptate, unde numai corectarea stilului de viaţă mai poate aduce o îmbunătăţire. Este pentru mine absolut clar că bagatelizarea dragostei, aşadar un deficit al sentimentului de comuniune socială, în cazul promiscuităţii, de exemplu, a cauzat invazia bolilor venerice şi a dus la nimicirea vieţii individului, la nimicirea vieţii de familie şi tribale.
Cum nu se găseşte nicăieri o regulă pe deplin infailibilă, există temeiuri de a se vorbi de o dizolvare a legăturii amoroase sau conjugale. Desigur, nu oricine este capabil de suficientă comprehensiune încât să poată face el însuşi o judecată corectă. De aceea este necesar să încredinţăm această problemă unor psihologi experimentaţi, de la care putem aştepta o judecată prin prisma sentimentului de comuniune socială. De asemenea, problema limitării naşterilor (die Frage der Kinderverhütung) preocupă foarte mult epoca noastră. De când omenirea a împlinit sentinţa biblică şi s-a înmulţit ca nisipul mării, sentimentul comuniunii sociale nu a avut decât să-şi atenueze cerinţa privind o descendenţă nelimitată. Pe de altă parte, dezvoltarea fantastică a tehnicii face de prisos existenţa prea multor braţe de muncă. Goana după colaboratori a scăzut considerabil. Situaţia socială nu mai incită la o rapidă reproducere. Creşterea extraordinară a capacităţii de a iubi8 ţine seama mai mult decât înainte de bunăstarea şi sănătatea mamei. Progresul civilizaţiei a înlăturat de asemenea graniţele în ceea ce priveşte capacitatea de educaţie şi de înălţare spirituală a femeilor. Tehnica de azi îi permite bărbatului şi femeii să consacre mai mult timp culturii, odihnei şi distracţiei, ca şi educării copiilor, permite o extindere a recreaţiei după osteneala muncii, iar în viitorul apropiat acest timp de recreaţie încă va mai spori, iar dacă va fi bine folosit, va contribui mult la propria prosperitate şi la prosperitatea membrilor familiei. Toate aceste lucruri au contribuit să-i dea iubirii, pe lângă funcţia sa de reproducere, un rol aproape independent, de un înalt nivel, acela de a spori fericirea, rol care în mod cert contribuie la binele umanităţii. Acest progres al dezvoltării (Entwicklungsfortschritt) o dată dobândit, progres care îl deosebeşte pe om de animal, nu va putea fi oprit prin legi şi formule. Decizia asupra naşterilor va trebui lăsată pe seama femeii, care trebuie să fie cât se poate de bine consiliată în acest sens. Cât priveşte problema întreruperii artificiale a sarcinii, mama şi copilul trebuie să se bucure de o ocrotire maximă, caz în care, făcându-se abstracţie de rezoluţia medicală, trebuie consultat un psiholog specialist în această problemă, capabil să respingă argumentele neesenţiale în favoarea întreruperii şi care, dimpotrivă, să dea curs argumentelor serioase, caz în care întreruperea va fi efectuată întotdeauna în mod gratuit, într-un stabiliment.
Pentru corecta alegere a partenerului, pe lângă însuşirile fizice şi farmec, sunt de luat în considerare şi următoarele aspecte, care trebuie să demonstreze un sentiment de comuniune socială suficient de puternic:
— Partenerul să dovedească faptul că ştie să facă să dureze o prietenie;
— Să manifeste interes pentru munca sa;
— Să fie capabil de dăruire de sine.
Desigur, teama de a avea copii poate să aibă cauze egoiste care, orice expresie ar lua, se reduc întotdeauna la carenţe ale sentimentului de comuniune socială. Este cazul fetei răsfăţate care nu vrea să joace în căsătorie decât rolul de copil răsfăţat sau care nu se gândeşte decât la aspectul ei exterior, temându-se ca sarcina sau naşterea să n-o deformeze; este, de asemenea, cazul celei care vrea să rămână fără rivală sau al celei care nu s-a căsătorit din dragoste, în multe cazuri, un rol funest în funcţiile femeii şi în refuzul sarcinii îl are „protestul viril” („männliche Protest”). Această atitudine de protest a femeii faţă de rolul ei sexual, pe care am descris-o pentru prima dată sub denumirea de mai sus, prilejuieşte multiple tulburări de menstruaţie şi tulburări funcţionale în sfera sexualităţii, avându-şi întotdeauna originea în nemulţumirea faţă de rolul sexual care îi revine, rol care deja în familie este conceput ca unul de subordonare şi care, în taină sau în mod făţiş, îi acordă femeii un rang secundar. Astfel, apariţia menstruaţiei în unele cazuri duce la tot felul de indispoziţii, exprimate printr-o împotrivire psihică a fetei, ceea ce trădează o pregătire deficitară pentru cooperare. „Protestul viril”, în multiplele sale forme, între care dorinţa de a fi bărbat, duce la lesbia-nism9, este deci de conceput ca un complex de superioritate clădit pe un complex de inferioritate: „Nu-s decât fată” („Nur ein Mädchen”).
În perioada propice iubirii, simultan cu pregătirea deficitară pentru profesiune şi viaţa socială, apar şi alte forme de retragere din sfera interesului social. Forma cea mai severă este desigur demenţa precoce, o izolare aproape totală de cerinţele societăţii. Aşa cum a arătat Kretschmer, această maladie psihică este corelată cu unele inferiorităţi organice (Organenminderwertigkeiten). Dovezile sale întregesc descoperirea mea cu privire la însemnătatea tarelor organice a începutul vieţii, fără ca autorul să fi ţinut seama de importanţa unor astfel de organe inferioare pentru structurarea stilului de viaţă, cum a făcut-o psihologia individuală.
Prăbuşirea în nevroză, sub presiunea neîncetată a circumstanţelor exterioare, care cer pregătirea pentru colaborare, are loc frecvent, ca şi sinuciderea, ca retragere absolută, concomitent cu totala condamnare a exigenţelor vieţii, cu o intenţie mai mult sau mai puţin ostilă.
Alcoolismul, ca truc de a se sustrage pe căi antisociale din faţa unor cerinţe sociale, precum şi morfinomania şi cocainomania, sunt tentaţii cărora omul lipsit de sentimentul de comuniune socială, fugind de problemele societăţii, ori de câte ori acestea i se prezintă, numai cu greu le poate rezista. Când ai exersat suficient în acest domeniu, înţelegi lesne că la asemenea persoane predomină dorinţa fierbinte de răsfăţ şi fuga după o viaţă uşoară. Observaţia aceasta este valabilă şi pentru numeroşi delincvenţi, la care se vede limpede lipsa sentimentului de comuniune socială în activitatea lor, precum şi o lipsă de curaj manifestată încă din copilărie. Nu este de mirare că în această perioadă devin vizibile perversiunile, atribuite de purtătorii lor de cele mai multe ori eredităţii, deoarece ei, ca mulţi autori, consideră manifestările perverse din copilărie ca fiind înnăscute sau dobândite în urma unei experienţe trăite, pe când în realitate ele apar pe fondul unei educaţii greşit orientate, fiind întotdeauna semnul clar al carenţei sentimentului de comuniune socială, care se exteriorizează destul de clar şi în alte laturi ale vieţii10.
Alte puneri la încercare ale sentimentului de comuniune socială au loc în relaţiile conjugale, în domeniul profesional, la pierderea unei persoane iubite (caz în care individul este consternat de parcă ar fi pierdut întreaga lume, pentru care mai înainte nu arăta nici un interes), la pierderea averii, în cazul a tot felul de decepţii, împrejurări în care individul răsfăţat se dovedeşte incapabil să concilieze cu întregul situaţia tensionată. De asemenea, pierderea unei poziţii nu îi mobilizează pe mulţi la solidarizarea în cadrul societăţii, spre a înlătura împreună inconvenientul, ci îi pune în încurcătură şi îi sileşte să acţioneze împotriva societăţii.
Aş vrea să menţionez o ultimă suferinţă: teama de bătrâneţe şi de moarte. Acestea nu-l vor înfricoşa pe cel care este sigur de imortalitatea sa în chipul copiilor săi şi în recunoaşterea contribuţiei sale la dezvoltarea civilizaţiei. Foarte adesea, însă, teama de o ştergere completă în neant este prilejuită de o rapidă decădere fizică şi de o zguduire psihică.
Întâlnim adesea femei care exteriorizează superstiţii legate de pericolele menopauzei. Îndeosebi acelea care văd valoarea femeii nu în cooperare, ci în tinereţe şi în frumuseţe, suferă în mod neobişnuit, adoptă adesea o atitudine de defensivă ostilă, ca şi cum li s-ar fi făcut o nedreptate, intrând într-o stare de proastă dispoziţie care se poate amplifica până la melancolie. Pentru mine este absolut clar că civilizaţia noastră, la nivelul atins până azi, încă nu le-a asigurat bătrânilor (bărbaţi şi femei) spaţiul care li se cuvine. A le înlesni acest spaţiu sau cel puţin a li se da lor înşile posibilitatea să şi-l creeze, este dreptul nestrămutat al senectuţii. Din păcate la mulţi se manifestă la această vârstă o limitare vizibilă a voinţei de a colabora (Willen zur Mitarbeit). Bătrânii îşi exagerează importanţa, cred că ştiu totul mai bine decât ceilalţi, stăruie în sentimentul frustrării, îi incomodează astfel pe ceilalţi şi contribuie la crearea acelei atmosfere de care poate ei înşişi s-au temut de multă vreme.
Prin prisma experienţei acumulate şi a unei reflecţii binevoitoare, calme, fiecăruia trebuie să-i fie limpede faptul că noi suntem puşi necontenit la încercare de problemele vieţii şi, potrivit gradului de sentiment de comuniune socială de care dispunem, suntem admişi sau respinşi.
NOTE
1 „für Stadt”, în textul original. (Nota trad.) 2 „um Annahme einer kulturellen Funktion der Organe”, în textul original. (Nota trad.)
3 „im mitmenschlichen Erlebnis des Kindes”, în textul original (Nota trad.)
4 „unbekannte”, în textul original. (Nota trad.) 5 „oft unverstandene Hang”, în textul original. (Nota trad.) 6 A se vedea, în această privinţă, concepţia lui Karl Groos. (Nota trad.)
7 „Bewusstsein der Gleichwertigkeit”, în textul original. (Nota trad.) 8 „Der stark gesteingerte Grad der Liebesfähigkeit”, în textul original. (Nota trad.)
9 Homosexualitate la femei, care, ca şi la bărbaţi, poate cunoaşte diferite rude şi forme. (Nota trad.)
10 A. Adler, Das Problem der Homosexualität, Leipzig, 1930.