Se zice că de când cu hăul, când lumea nu era plăsmuită, trăia şi dracul în cer. Aici el îl slujea pe Dumnezeu, făcându-l cele de lipsă. Când l-a băgat Dumnezeu ca slujitor, i-a spus lui că până atunci îl va ţine în împărăţia sa cerească, până când va asculta de el şi nu va călca în odaia a douăsprezecea din fundul cerului.
Dracul nu i-a călcat deloc porunca şi nu a intrat, Doamne fereşte, în chilia oprită. De aceea Dumnezeu îl iubea mult, căci nu era numai slugă credincioasă, mai era şi isteţ, lucru mare.
Dară de la o vreme i se urî Atotputernicului de hău şi hotărî să plăsmuiască o lume mai frumoasă. În cele şapte zile cât a fost el pogorât din ceruri, căci într-o săptămână a făcut el lumea, dracul se furişă în odaia din fund a palatului dumnezeiesc, vrând să vadă ce scumpete are acolo, de l-a oprit Dumnezeu să calce în ea.
Pe o masă găsi el o carte mare, în care era scrisă înţelepciunea lui Dumnezeu. Văzând aceasta, dracul se puse să citească şi citi, curios cum era, şapte zile şi şapte nopţi întruna, pe nemâncate şi nebăute. În lăcomia sa, ca să se facă atotştiutor, uită că se apropie timpul când Atotputernicul se va sui din nou la cer şi Dumnezeu îl află citind.
Atunci el îl alungă pe dracul din cer, blestemându-l în chipul următor:
— Nichipercea să te cheme, satană şi diavol ce eşti, necurat să fii, hicleanule, coarne să-ţi crească împeliţatule Scaraonţ, duce-te-ai în pietre, spaima lumii să fii, ucigă-te crucea, ucigă-te toaca!
Şi, grăind astfel, Domnul îl izgoni pe dracul din cer.
Nechipercea, văzând că Dumnezeu nu-l mai iubeşte, s-a hotărât să se răzbune, înşelându-l pe oamenii din rai, pe care Atotputernicul îi iubea ca pe nişte fii.
De aceea el se schimbă în şarpe şi îndemnă pe Eva să mănânce din mărul cel oprit. Femeia, cum e ea slabă de înger, a păcătuit dimpreună cu soţul ei Adam.
Văzând aceasta, Dumnezeu s-a făcut foc de mânie şi i-a gonit pe păcătoşi din locul fericirii.
Dar nici satana nu scăpă cu faţa curată, ci voind Dumnezeu să-l pedepsească, a chemat pe Sfântul Ilie la sine, poruncindu-l să-l caute pretutindeni pe diavol şi unde-l va găsi, să-l lovească cu foc şi cu trăsnet.
Sfântul ascultă, îşi înhămă calul său cel alb la căruţă şi se luă după Hicleanul.
Încornoratul, văzând para de foc prin văzduh, se ascunse într-o peşteră. Sfântul Ilie, însă, îl ajunse şi îl fulgeră. Trăsnetul mi-l lovi pe împeliţat aşa de tare, încât îl cufundă în ţărână, până la mijlocul pământului. Aici Scaraoţchi se opri şi începuse să verse foc din el. Şi vărsă, nene şi iar vărsă, până ce aprinse un foc mare, mare. Aci se aşeză el, de aci înainte, înecându-se cu totul de fum, iar lăcaşul lui s-a numit iad.
Câteodată mai cearcă el, nu-l vorbă, să se mai urce pe pământ, ca să ispitească pe oameni, pe care din tot sufletul îi urăşte, dat atunci Sfântul Ilie îşi înhamă calul la căruţă şi ţinând într-o mână hăţurile, iar în cealaltă fulgerele, pleacă după el, ca să-l izgonească la locul care i se cuvine, în iad.
Lui Ducă-se-n pietre, nu-l vorbă, nu-l prea place lucrul ăsta şi cearcă să se scutească de răzbunarea lui Dumnezeu, furişându-se în copaci înalţi, în fier şi în cai şi pisici şi în alte dobitoace, pe care Sfântul Ilie adeseori le trăsneşte, voind să-l nimerească pe afurisitul de diavol.
Feriţi-vă, deci, oameni buni, să rostiţi în timp de vijelie numele dracului, căci atunci el va veni la voi, iar trăsnetul, în drumul său spre drac, poate să vă fulgere.