Még akkor is jókor reggel volt, midőn Zoltán andalgásából haza tért; pitvarnokát elküldé ügyvédeért, kéretve Kovácsot, hogy mihelyt érkezése lesz, jőjjön hozzá.
Annyira tele volt a feje a messze jövendő iránti gondolatokkal, hogy midőn előteremén végighaladt, s ott a nagy, földig érő tükörben megpillantá magát, csodálkozva állt meg, kedve lett volna azt kérdezni magától: ki ama fiatal ember? Ha egy meglett, koros férfit látott volna abba a tükörbe tekintve, az legkevésbbé sem lepte volna meg. A lélek olyan könnyen vénül! Szinte nehéz volt magával elhitetnie, hogy tegnap este óta csak tizenkét óra mult el; neki úgy tetszett, hogy az tizenkét esztendő.
Kovács nem sokáig váratott magára, Zoltán még mindig gondolataiban elmélyedve járt alá és fel szobájában, midőn meghallotta barátja ismerős szavát, ki az előszobában tudakozódott felőle. Hirtelen rendbe kellett szednie magát, hogy az előtt zavartnak ne mutatkozzék.
Mosolyogni kellett előtte, nehogy szive fenekéig engedje látni.
Nyájas kézszorítással fogadta s kényszeríté, hogy üljön le. Ő maga állva maradt, hogy járkálhasson; e pillanatban nem lett volna képes egy helyben ülni.
– Kedves barátom, szólt vidámságot szenvelgve, nekem egy sajátságos önző gondolatom támadt, hanem hiszen az önzés emberi dolog, ugy-e bár?
Kovács csak a fejével bólintott, nem tudva, hogy mit akar ezzel mondani?
– Lássa, én megvallom gyöngeségemet, kezdé újból Zoltán, egy felkapott tollal mindenféle elképzelhető forgatásokat elkövetve, hogy én magamat valami különös derék embernek képzelem. Ez bohóság, de ön előtt megvallom.
Az ügyvéd ráhagyta, s várta, hogy mi lesz belőle.
– Például, mondá Zoltán, s a kezébe vett tollat egészen gömbölyűre hajtotta össze, én azt hiszem magamról, hogy nekem már van annyi eszem, a mennyinél több ezután sem lesz, tiz esztendő mulva sem.
Kovács összefonta karjait, úgy hallgatá.
– Ne itéljen el, kedves jó Kovács, mondá Zoltán, s most már a toll orrát kétfelé hasította, én egy kissé nagyravágyó vagyok, engem nem elégít az ki, hogy az én jövedelmeimet mások kezelik s mások határozzák meg, hogy hová tegyem?
Kovács még mindig nem mutatta, hogy ért valamit.
– Teszem föl: nekem annyi új eszmém van, a mit szeretnék kivitelbe hozni, folytatá Zoltán s ezzel már leült Kovácscsal szemben a megkinzott toll egyik orrát begörbítve, úgy hogy tökéletes csáklyaformát adott neki, mintha legelébb is egy hajóhadat akarna megkezdeni; és nekem arra mind oly kevés eszközöm van, pedig mint mondják, atyám roppant gazdagságot hagyott rám, s nekem még sokáig kell várnom, a míg arról önállóan rendelkezhetem. Meddig is kell várnom?
– Jól tudja ön, viszonzá Kovács szárazon, még hét esztendeig!
– Az sok, az nagyon sok, szólt Zoltán felugorva s lecsapta a széthasgatott tollat. – Addig irtóztató volna várakozni.
– Nagyságod azt akarja megtudni, monda Kovács, okos szemeit az ifju arczára szegezve, hogy lehető volna-e nagyságod számára nagykorúsági engedélyt eszközölni?
– Igen, igen, azt akarom. Meg akarom előzni az időt, mely nem enged oly sebesen haladnom, mint a hogy én akarnám. Nagyszerű vállalatok, nagyszerű nemzeti mozgás támad mindenfelé és én nem vehetek azokban részt, mert még éveim hiányzanak, pedig tudom, érzem, hogy sokat, igen sokat tudnék használni azzal az erővel, mely fiatalságom miatt így meddőn hever.
Kovács úgy szánta e beszéd alatt fiatal védenczét, mert a lelkébe látott annak, s elgondolá, minő kínba kerülhet neki ez eszméken végigjártatni lelkét, mikor az egészen más gondolat alatt szenved.
– Értem. Értem. Ön nagykorú szeretne lenni, – azért, hogy megismerhesse végzetteljes perét…
E szóknál vége volt Zoltán erőtetett szerepének; lerogyott a székre, titka ki volt találva.
– Már ismerem azt, rebegé, nyitott fiókjában a leirt másolatra mutatva s azután tenyerébe hajtá fejét és sírt keservesen, a hogy gyermekek tudnak sírni.
Az ügyvéd szomorúan tekinte rá, azután oda lépett hozzá és megölelte.
– Oh mennyit szenvedtem! nyögé az ifju alig hallható panaszszal.
– Elhiszem.
Zoltán letörlé könyeit s nagyot sóhajtva, reszkető lélekzettel szólt:
– Megbocsát ön, hogy ily gyöngén viselem magamat, midőn épen azt kellene bebizonyítanom, hogy erős vagyok; de e könyekkel tartoztam annak, ki értem még keserűbb könyeket hullatott, s a kinek még sok mással tartozom, a mit még mind le fogok neki fizetni.
– Ez volt, a mitől féltem, sóhajta fel az ügyvéd, valódi megilletődés hangján.
– Mitől? kérdé tőle Zoltán csodálkozva.
– Attól, hogy el fogom veszteni ezt a pert, mihelyt ön ennek létezéséről tudomást kap.
– Bár úgy elveszne az, hogy soha nyoma se maradna.
– Tudom, hogy ön ezt óhajtja, kedves Zoltán, megbocsát, hogy így nevezem most is, a czímmel ráérek, majd ha önt teljeskorúnak elismerendik.
– Akkor még kevésbbé lesz arra szükség, mert akkor szegény, szegény ember fogok lenni.
– Talán nem egészen.
– Mit mond ön? Akkor ön engem nem ért. Én ezt a pert meg akarom semmisítve látni.
– Azt tudom. Az ellenfélt nagy áldozatokkal reá fogjuk birni, hogy lemondjon folytatásáról.
– Nem áldozatokkal. Egészen nekik engedem a vitatott tárgyat; lemondok minden jogomról atyám birtokaihoz, czímemről, születés-adta rangomról s leszek egyszerű polgár, mint más.
– Hová gondol ön?
– Most csak egy gondolatom van: hogy bármi árt szabjanak ellenfeleim a kárhozatos pör megsemmisítésének, én nem alkuszom velök, beleegyezem. Az, hogy azoktól, a kiket szívemből gyűlölök, a kiknek azt a fájdalmas éjszakát, a mit átéreztem, meg nem bocsáthatom soha, miután jogos birtokomról lemondtam, alamizsnát elfogadni nem fogok, mint bizonyos áll előttem. Hogy azután mi történik velem, az a jó Isten dolga. Elég fiatal vagyok még pályát kezdhetni magamnak, ott fogom azt kezdeni, a hol más szegény ember; midőn gazdag voltam, jóakaróim sok hizelgő tulajdont ruháztak reám, meg akarom látni, birok-e azokkal, mint szegény ember is? Valami azt súgja bennem, hogy jobb fogok lenni így, mint ha gazdag maradtam volna, de ha bizonyos volnék felőle, hogy az utczák szemetjén halok meg, mint hasznavehetetlen tagja a világnak, a ki csak addig ért valamit, a míg pénze volt, mégis azt tenném, a mit elhatároztam magamban. Önnek ki kell eszközölnie, hogy nagykorúsági engedélyt kapjak. Ha e szándékomat vagy ön, vagy Szentirmay rosszul felfogott gondoskodásból megakadályozzák, akkor nem tudom, mi fog történni! Én csak azt tudom, hogy ha ez undok per a világ elé kerül, és énnekem meg kell várnom azt, a míg hét esztendeig végig kínzanak vele, én ezalatt a hét esztendő alatt elvesztem az eszemet, de izmaim megerősödnek, s hogy akkor nem ölöm-e meg azt, a kit utamban találok? azt csak a Mindenható tudja!
– Ön teljes diadalt szerez ellenségeinek.
– Nagyobbat szerzek magamnak, ha be tudom bizonyítani, hogy gazdagság nélkül is meg tudok állani a világban. Én minden munkára kész vagyok. Tudok nélkülözni, tanultam dolgozni. Szomorú dolog volna, ha Magyarországon egy pár munkás kéz el nem tudná tartani gazdáját. És hát végre, ha minden kötél szakad, ha kitünik utoljára is, hogy nem érek semmit, s ha ezen a tejjel-mézzel folyó földön, mely minden ember számára megtermi kenyerét, csupán számomra nem virulna zöld ág, akkor elmegyek a tengerre és senkinek sem fogok terhére esni, sem barátaimnak, sem ellenségeimnek.
– Kedves Zoltán. Most hagyjuk el egy kis időre ezt a patheticus tért, s beszéljünk, mint philosophok ez ügyről. Azt előre is kimondom, hogy lebeszélni önt azon szándékáról, miszerint a Kárpáthy-pert megsemmisítse, nincs gondolatomban.
– Ezt köszönöm önnek, szólt az ifju, melegen szorítva meg ügyvédje kezét.
– Hogy ön ezt tenni fogja, arról bizonyos voltam, azt tudtam előre, mihelyt meg fogja ismerni e per tartalmát.
– Örülök e jó véleménynek.
– Fájdalom, hogy én nem annyira örülök rajta. A pernek ily kimenetele előre látható volt. Nyerni, sikert aratni azon az alapon, melyre keresetüket alapíták ön ellenfelei, nem lehetett. Daczára azon igen gyanús pártolásnak, melylyel egy nagybefolyású ember az igazság mérlegét lenyomni törekedett, sokkal több lelkiismeretesség van biráinkban, hogysem ily gyenge okoskodásokat oly sulyos vád bizonyítékául elfogadhatnának.
– Ki lehet azon nagybefolyásu férfi?
– S ön nem gyanította volna? Nem látta ön még Kőcserepy tanácsost mosolyogni?
– Valahányszor találkoztam vele.
– Tehát tudnia kell önnek, hogy a kire ő mosolyog, annak legnagyobb ellensége.
– Én nem vétettem neki soha.
– Sőt egyetlen leányát megszabadította ön. Nem is haragból ellensége önnek, hanem a miatt, hogy Kárpáthy Béla cessiót adott neki a Kárpáthy-uradalmakra.
– Hogy lehetne az?
– Maszlaczky, a tanácsos jó barátja, rábeszélte ezt a gyönge fejű embert, hogy huszonnégyezer forint évi díjért adja át örökre a tanácsosnak a jószág iránti jogait.
– Midőn még a per meg sem volt nyerve?
– Midőn még meg sem volt kezdve. Oh ezeknek az uraknak bizonyos játékuk volt. Azt tudták, hogy a per ily tartalommal soha sem fog itélet alá kerülni; de volt gondjuk rá, hogy önt majd annak idejében megismertessék vele.
– Megbocsásson. Mentenem kell őket. Én magam jártam utána, hogy e pert megismerjem. Maszlaczky itthon sem volt akkor.
– Maszlaczky soha sem dolgozik saját ujjaival, neki sok kéz áll rendelkezésére. Én meg fogom azt tudni elébb-utóbb.
– Kérem, ezt ne tegye. Olyan ártatlan ember szenvedne tán e miatt, a ki egészen az én kedvemért, az én kértemre fáradott, a ki azt hitte, hogy nekem jó szolgálatot tesz ezáltal.
– Jól van. Maszlaczky gondoskodott róla, hogy valaha szeme közé ne vághassák, miszerint a titoktartására bízott ügyet épen ő segített elárulni, de mégis úgy van. Ez gyalázatos dolog volt tőle, hanem én hát magamra vállalom.
– Hogyan?
– Azt bizonyosan meg fogják kérdezni, hogy kettőnk közül melyikünk ismertette meg önnel a pert? Legyek én az. Tőlem ifjui könnyelműségnek fogják azt venni, de Maszlaczkyt álnoksággal vádolnák miatta. Ne tartozzék ez a kérdés a dologra. Én egyszer mint ügyvéd, másszor mint jó barát állok itt önnel szemben; fogadja a mit mondok, úgy, a hogy e két minőség mondatja velem.
Zoltán az ügyvéd karjába ölté kezét s figyelmesen hallgatott annak szavaira, míg a teremben alá s fel sétáltak egymással.
– Az egész pert megoldja az, hogy Abellino biztosított évdíjat kapott igéretül Kőcserepytől. Ez ugyan mély titok volna, ha Abellino saját maga száz zaklató hitelező vigasztalására szigorú hallgatás feltétele alatt tudomásra nem juttatja a dolgot. Így jutottam én hozzá. Rudolf grófnak nem is szóltam e felől, mert a milyen heves ember ő, s a milyen kényes ügy az egész, ha megtudná, hogy Kőcserepy minő szerepet játszik e perben, képes volna vele rendkívüli dolgokat elkövetni; a mi, meggondolva azt, hogy a tanácsos állásánál fogva egykönnyen meg nem sérthető, Rudolf politikai ellenfeleire nézve nagyon kedvező ürügyet adna, őt működése hatályos teréről leszorítani.
– S következhetnék ily eset is gyámatyámra nézve?
– Azt hiszi ön, hogy ha Szentirmay csak egy távoli reményével birna annak, hogy ez utálatos perben férfira akad, a ki legalább megállhat előtte, nem régen karddal vágta volna ketté a csomót? S ez még rosszabb lenne reá nézve, sokkal rosszabb. Üdvösebb, hogy ő Kőcserepyről egyelőre ne tudjon semmit. Abellinót férfias találkozásra nem is hívhatja, mert az nyomorék, vak, tehetetlen, kimerült. Maszlaczky pedig egy helóta, a ki gyávaságával szokott kérkedni; s az igen jó, hogy Szentirmaynak ilyen ellenfelei vannak. Valamivel különb emberek régen földönfutóvá tették volna.
– És mindezt én miattam! Nem maradok adós, nem maradok adós annyi szenvedésért! sóhajta Zoltán, halavány arczát megtörülve kendőjével.
– Minekünk, illetőleg nekem, mint ügyvédnek, az a kötelességem: Kőcserepy érdekét elválasztani Abellinoétól s egyedül az utóbbit vonni a kérdésbe.
Zoltán kezdett nem figyelni arra, a mit az ügyvéd beszélt; Kovács az éjszakai virrasztás s a háborító indulatviharnak, a mit kiállott, tulajdonítá az ifju védencz szórakozottságát s félbeszakítá beszédét:
– Talán jobb lesz, ha délután beszélünk erről tovább, s most lefekszik ön és kinyugodja magát.
Zoltán feltekintett rá, nagy, könyben úszó szemeivel s indulattól remegő hangon viszonzá:
– Nekem mindegy, akármit fog cselekedni, én átengedem a vitatott birtokot akárkinek; mindegy rám nézve, ki fog bele ülni? Nekem nem kell belőle semmi. Csak egy követelésem van. A kárpátfalvi kastélyban van egy befalazott folyosó, a helység mellett van egy bekerített tér; az a folyosó anyám szobáihoz vezet, ez a kerek tér az ő sírját rejti. E kettőhöz ne legyen joga senkinek…
Az ifju nem birta befejezni beszédét. Elfordult, lerogyott térdre egy szék előtt, s arczát karjaiba rejté némán; nem lehete tudni, hogy sír-e vagy meghalt?
Kovács részvétteljesen nézte és nem zavarta meg az ifju tiszteletreméltó fájdalmát, míg az magától ismét föl nem emelkedék.
– Oh anyám, kedves jó anyám!
Karjait az ég felé terjeszté, mintha magához akarná őt onnan ölelni.
– Mennyire meg van gyalázva édes, édes arczod! susogá magában beszélgetve. Az a jóságos arcz, a mely engem mindenüvé kisért; jó nemtőm, jó angyalom.
Azután Kovács karjára tette kezét.
– Tegye ön helyettem a mit jónak talál. Nekem ne legyen benne szavam. Az Isten őrizze azokat, a kik velem ezt eselekedték, hogy valaha találkozzunk egymással! Végezze ön úgy, hogy én össze ne jőjjek velök soha. Mindenre felhatalmazom önt. De végét vesse a pernek minden áron! Oly keserű vagyok, csak most kezdem érezni, képes volnék megölni valakit, talán magamat. Siettesse az ügyet; ha ennek sokáig vége nem szakad, belőlem igen rossz ember fog lenni. Félek magamtól.
– Legyen nyugodt. Én tudom, hogy a szív nemessége a legnagyobb kincs, ha a többit el fogja is ön veszteni, ezt nem hagyom elrabolni öntől soha. A világ ki fog nevetni, mint ügyvédet, ön becsülni fog, mint barátját.
A két ifju megölelte egymást. Kovács tanácslá Zoltánnak, hogy túlságosan ne évődjék e gondolattal, iparkodjék szórakozást keresni, mások előtt ne mutassa búját és most feküdjék le és pihenje ki magát.
Zoltán csak mindenre a fejét csóválta; megigérte, hogy le fog feküdni. Szüksége is volt rá, mert egész teste olyan volt, mint a tűz.
Midőn Kovács elhagyta, az előszobában meghagyá a pitvarnoknak, hogy délig senki se háborgassa Zoltánt, mert lefeküdt.
– Talán beteg? kérdé ijedten a hű cseléd.
– Nem nagy baj, csak hogy sokáig fenn volt az éjjel.
A jó ember kétkedő arczczal tekinte rá, mintha még többet akarna megtudni.
– Szegény jó fiu te, mondá elmentében az ügyvéd.
Már megint «szegény fiu!» gondolá magában a szolga.
Mit sajnálkoznak ezek ő rajta? Elébb az úr, most meg az ügyvéd.
Azt sajnálják «szegény fiu», hogy ilyen jó hű szolgának, hogy kell majd más gazdát uralni? mert Zoltán nem lesz többé gazdag; a jó Isten tudja, ki fog majd ő róla is gondoskodni.