Pe toţi ceilalţi i-am întâlnit, doar pe megaducele Lukas Notaras nu. S-ar putea spune că, în mod deliberat, anume ca să mă enerveze pe mine, locuieşte în cel mai îndepărtat loc de Blaherne, în partea veche a oraşului, în umbra marii catedrale, a vechiului palat imperial şi a Hipodromului. Este, fără îndoială, un om distant. Cei doi fii au funcţii onorifice la Curte, dar nu pot fi văzuţi niciodată acolo. I-am văzut, în schimb, pe Hipodrom, jucând polo călare. Amândoi sunt băieţi frumoşi, cu chipuri mândre, întunecate şi melancolice, ca şi chipul tatălui lor.
În calitate de amiral al flotei, megaducele refuză să colaboreze cu Giustiniani. Cu cheltuieli proprii, el a repus în stare de navigaţie cinci corăbii străvechi de război ale împăratului. Astăzi, spre uimirea tuturor, pe neaşteptate, dromoanele1 imperiale şi-au lansat vâslele la apă şi au alunecat printre marile corăbii occidentale din port, îndreptându-se spre larg. Odată ajunse în Marea Marinară, şi-au desfăşurat velele nou-nouţe şi, în formaţie de luptă, s-au îndreptat spre ţărmul Asiei. Ziua a fost cenuşie, noroasă, cu rafale de vânt. Marinarii de pe aceste corăbii nu sunt prea antrenaţi, nici vâslaşii nu ştiu prea bine să păstreze ritmul, de aceea vâslele lor s-au izbit de multe ori una de alta.
Ultima flotă a Constantinopolului îndreptându-se spre largul mării… Căpitanii din Veneţia şi din Creta, bătându-şi genunchii cu palmele, au râs până n-au mai putut.
Dar care să fie semnificaţia acestei manevre de război? Sau poate că toată parada a fost doar pentru probarea velelor şi a vâslelor, mai cu seamă că dromoanele încă nu se întorseseră când se lăsase întunericul.
În galop, Giustiniani a alergat la palat şi, după ce i-a dat din calea lui pe ofiţerii din garda împăratului şi pe eunuci, care voiau să-l împiedice să treacă, a intrat neanunţat în încăperile regale ale împăratului.
S-a purtat aşa de neprotocolar fiindcă dorea să se înţeleagă că-i foarte furios. Dar el nu era câtuşi de puţin furios – murea doar de curiozitate, atâta tot. Din punctul lui de vedere, flota împăratului nu are nici o valoare. O singură corabie puternică din Occident ar fi putut să le scufunde pe toate, fiind el comandantul Constantinopolului, nu putea admite ca flota să nu i se subordoneze.
Împăratul Constantin s-a justificat cam în felul acesta în faţa lui Giustiniani:
— Megaducele Notaras este un om de acţiune. El nu-i de acord cu aşteptarea pasivă. Turcii au devastat provinciile noastre şi au blocat atât Selymbria, cât şi celelalte fortăreţe. De aceea, el s-a hotărât să-i atace pe turci şi să dea lovitură după lovitură atâta timp cât încă mai este liberă marea.
Iar Giustiniani a spus:
— După ce am dat poruncă să fie deschise porţile militare din zidurile oraşului, în zadar am aşteptat permisiunea ca să-i lichidez pe tâlharii turci. S-au obrăznicit prea mult în ultima vreme şi se apropie călare la distanţă de o săgeată de zidurile cetăţii pentru a-i insulta pe oamenii mei. Printre altele, îi ameninţă că-i vor jugăni. Se înţelege că acest lucru slăbeşte disciplina, fiindcă oamenii mei sunt furioşi.
Dar împăratul i-a răspuns:
— Noi nu ne putem îngădui să sacrificăm nici un om. Turcii încearcă să-i atragă pe soldaţii noştri în ambuscade, pentru a-i extermina.
— Uite, tocmai din această cauză m-am supus eu poruncii tale şi am încercat să nu le fac jocul turcilor, dar s-ar părea că megaducelui Notaras prea puţin îi pasă de poruncile tale.
— El m-a anunţat pe neaşteptate că va face manevre cu corăbiile de război imperiale, a răspuns Constantin. Doar nu era să poruncesc corăbiilor din Veneţia şi Creta să-l împiedice. Te asigur însă că această nesupunere nu se va mai repeta. Doar Phrantzes, pe un ton conciliant, s-a simţit dator să intervină şi a spus:
— Megaducele însuşi şi-a echipat corăbiile. El a plătit totul din averea lui, el îi plăteşte şi pe marinari. Nu cred că trebuie să-l ofensăm.
Erau doar vorbe goale. Fiecare dintre ei o ştia. Giustiniani a lovit cu bastonul lui de comandant în masă şi a spus:
— Oare eşti sigur că el se va întoarce cu corăbiile şi cu oamenii lui?
Iar împăratul Constantin, cu capul plecat, a rostit abia:
— Cine ştie? Poate c-ar fi mai bine dacă nu s-ar mai întoarce…
Giustiniani mi-a povestit toate acestea şi a mai spus:
— Eu nu pot să înţeleg complicata politică a grecilor. Până acum, basileul a interzis toate acţiunile ofensive. Dar împăratul prea face abuz de umilinţă creştină. De fiecare dată când sultanul îl plesneşte peste un obraz, el i-l întoarce şi pe celălalt. Înţeleg prea bine că vrea să demonstreze, atât puterilor occidentale, cât şi posterităţii, că sultanul este agresorul, iar el, omul păcii. Dar la ce bun? Oricare om cu puţin bun-simţ înţelege altfel lucrurile. Iar acum, megaducele Notaras îi smulge împăratului dreptul de iniţiativă şi angajează un atac împotriva turcilor. Crede-mă, se va întoarce împreună cu corăbiile lui. Dar ce se află în spatele acestei manevre, eu nu pot să înţeleg. Explică-mi tu, cel care îi cunoşti pe greci.
— Nu-l cunosc pe Lukas Notaras, am spus eu. Cine poate afla cauzele ascunse ale acţiunilor unui bărbat mândru şi ambiţios? Poate că vrea să-şi dovedească buna-credinţă. Pentru că, după incidentul din faţa Catedralei Sfânta Sofia, la Blaherne toţi îl consideră prietenul turcilor şi nu mai au încredere în el. Poate că propria lui combativitate e un mod de exprimare a protestului faţă de pasivitatea împăratului.
— Dar ce avantaje poate avea de pe urma unei astfel de incursiuni pe coasta turcă a mării? Tocmai acum, când dervişii propovăduiesc războiul în toată Asia şi sultanul îşi strânge o armată. Ceva mai grozav, sultanul nici că-şi putea dori. Pentru că turcii vor fi iritaţi, cât despre noi, nu vom câştiga nimic. E clar că Notaras face jocul sultanului.
— N-ai cum dovedi, i-am spus eu. N-avem altceva mai bun de făcut decât să luăm lucrurile aşa cum sunt, iar până la proba contrarie să facem doar presupuneri favorabile.
— Dacă începi să ataci, trebuie să ataci rapid, pe neaşteptate cu toate forţele, să se simtă. Este cea dintâi lege a artei războiul. Noi nu ne putem îngădui un astfel de atac. De aceea, împăratul are dreptate. Un astfel de atac nu poate decât să-i îndârjească şi mai mult pe turci.
— Nu poţi nega, am spus eu, că şi Lukas Notaras, megaducele Constantinopolului, a început pe neaşteptate atacul. El va ataca rapid, cu toate forţele de care dispune. Nu-l dispreţui mai înainte de a şti ce va reuşi să facă!
S-a uitat cam mirat la mine Giustiniani, şi-a scărpinat ceafa şi a întrebat:
— Şi oare de ce-i iei tu apărarea lui Notaras? Fii mai bine înţelept, băiete! Mi-a spus el pe un ton prietenos. Astăzi, Phrantzes m-a tras deoparte şi m-a sfătuit să fiu cu ochii pe tine. Este un hoţ periculos Ioannis Anghelos. A avut liberă trecere la sultan. Mai bine să nu-l pierzi tu din ochi, decât să te piardă el pe tine, în fine. Aşa a spus. Dar cum aş fi putut să mă îndoiesc de cinstea unui om care-şi aruncă de bunăvoie averea pe fereastră?
— Nu! I-am râs în nas lui Phrantzes. De ce ar trebui să am predecăţi? De ce să nu-i ies în întâmpinare unui prieten, fără nici o ezitare ori îndoială?
— Gata, gata! Gândeşte-te bine la ceea ce spui! Pentru că ai şi trecut de partea lui Lukas Notaras.
Giustiniani a început să râdă în hohote şi a strigat după vin.
— Poate că nu-ţi va veni să crezi, a rostit el cu cel mai inocent aer din lume, dar în Turnul Sfântului loan de Cornibus, de unde se văd până departe portul şi corăbiile, ba chiar şi golful, până la Pera, am găsit o grindă potrivită pentru tine. Şi, în numele înflăcăratei noastre prietenii, m-am gândit să plătesc pe cineva ca să te spânzure de ea. Presupun că ţi-ar plăcea mult mai mult să atârni spânzurat în Turnul lui Ioan decât de Coloana lui Demetrios, nu-i aşa? Nu, nu, nu trebuie să-mi mulţumeşti! E doar un semn de prietenie.
După aceea mi-a dăruit un suport din bronz cu toate accesoriile pentru scris şi m-a avansat la gradul de ofiţer al statului-major. De acum înainte, voi avea acces şi la documentele lui secrete.