Flota imperială nu s-a întors încă. Lângă malul mării, paiaţa Notaras îşi păzeşte cu străşnicie tainele între ziduri. Dar eu nu mai pot trăi în această permanentă incertitudine. Au trecut mai mult de două săptămâni de la ultima noastră întâlnire. Nici măcar nu ştiu dacă ea se mai află aici.
În van am rătăcit călare pe străzi şi de-a lungul zidurilor! În van am trudit ca un nebun încercând să-mi înec în muncă spaimele! Nu pot să mă eliberez de ea. Ochii ei strălucesc noaptea în visele mele. Mândria ei, aroganţa ei îmi înfierbântă inima.
Va fi fiind ea fiica unui megaduce şi a unei prinţese. Fie! I-o fi mai vechi neamul decât chiar al împăratului. Fie-i! Sunt fiul tatălui meu. Dar am patruzeci de ani şi cred că toamna vieţii a venit.
Oare de ce nu încerc s-o revăd? Poate că nu mai avem de trăit decât aceste scurte zile. Timpul s-a risipit, zilele au trecut ca săgeata, întâmplări obişnuite, instrucţie, completarea registrului. Vidul.
Am renunţat la toate. Am renunţat şi la renunţare, fiindcă nu mai am la ce renunţa. Ca să fiu pregătit când va veni clipa. Ştiu că ea este năvod şi capcană. Ultima capcană.
Orb mi-am rătăcit viaţa pe toate cărările Domnului. M-am împiedicat din nou fiindcă sunt orb şi nu văd, ori am căzut într-o nouă tentaţie?
Smulsu-i-s-au ochii tatălui meu cu fieru-nroşit. Oare ar putea ea să-mi întunece şi mie vederea? Nici pe mine însumi nu mă pot, cunoaşte. Poate că m-a şi orbit.
Cine-ar putea să zvârle o săgeată peste timp până în eternitate? În amurgul zilei, din întuneric, din înaltul cerului, ultimele raze de soare, închise în vârfu-i incandescent, reflecta-se-vor în ochii săgetătorului. Ca o săgeată încinsă sunt. Ca o săgeată încinsă aş vrea să fiu.
Din întunericul casei mele am plecat în lumina alburie a revărsatului de zori. Soarele şi-a aruncat pe pământ primele raze. Cerul s-a boltit ca un acoperiş albastru peste Constantinopol. Sufletul mi-a fost în extaz. Ca un pelerin sărac m-am apropiat de casa ei. De departe, foarte departe, sclipeau, chemătoare, turnurile de marmură al Porţii de Aur.
Am revăzut piatra netedă a zidului, am revăzut ferestrele înalte şi înguste, am revăzut blazonul de pe şambrană. Apoi am mers în poartă.
— Jean Ange, locotenent al comandantului Giovanm Giustiniani, am anunţat eu.
— Megaducele este pe mare, mi-a răspuns slujitorul. Cei doi fii sunt împreună cu el. Stăpâna este bolnavă. Nu se poate da jos din pat.
— Pe fiica megaducelui doresc s-o văd, pe Anna Notaras.
A venit însoţită de un eunuc bătrân. Ea a primit o educaţie regală. E o grecoaică liberă. Bătrânul eunuc, cu faţa cenuşie şi încreţită ca a unui măr stricat, surd şi fără nici un dinte în gură, era îmbrăcat în veşminte strălucitoare.
A venit. A venit şi era mai frumoasă ca oricând. Chipul nu-i era acoperit. A zâmbit şi mi-a spus:
— Te-am aşteptat. Te-am aşteptat atât de mult să vii. Dar nu mai am nici un fel de mândrie, mi-e de ajuns că ai venit. Aşază-te pe un scaun, Jean Ange.
Bătrânul eunuc a clătinat nemulţumit din cap, a ridicat neputincios braţele spre cer, apoi şi-a acoperit faţa cu mâinile şi s-a aşezat ghemuit în cel mai îndepărtat colţ al încăperii, renunţând să-şi mai asume vreo responsabilitate.
Apoi, un servitor a adus o cupă de aur pe un platou de argint. Era o foarte veche cupă grecească, măiestrit lucrată, decorată cu imaginea în relief a unui satir desfrânat ce urmărea nişte nimfe care alergau. A sorbit o picătură de vin, apoi mi-a dat mie cupa.
— O cupă de vin pentru prietenia noastră! A rostit ea. Tu n-ai venit la noi cu intenţii rele, nu-i aşa?
Am băut vinul din via tatălui ei şi am spus:
— O cupă pentru disperarea noastră, pentru uitare şi întuneric, pentru timpul puţin ce ne-a mai rămas, pentru spaţiul în care nu va mai fi loc pentru noi. Dar şi lanţurile pot fi mângâietoare, Anna Notaras! Pentru că exişti.
Minunatele covoare, care acopereau dalele de porfir străluceau în toate culorile Orientului. Dincolo de ferestrele înguste, Marea Marmara sclipea în lumina soarelui. Ochii căprui radiau lumină, pielea ei de aur şi fildeş, zâmbetul…
— Vorbeşte! M-a implorat ea. Vorbeşte repede şi serios, ca şi când mi-ai explica o afacere importantă. Chiar dacă nu te aude, eunucul se linişteşte dacă te vede vorbind.
Aş fi preferat s-o privesc în tăcere.
— Parfumul de hiacint al obrajilor tăi…, am spus eu, de hiacint al obrajilor tăi…
— Vrei să începi de unde ai rămas prima oară? M-a întrebă ea râzând.
— Vreau să încep cu începutul, am spus eu. Fire de aur sclipesc pe veşmântul tău minunat. Dar mult mai minunată decât veşmântul eşti chiar tu. Cu prea multă gelozie îţi acoperă frumuseţea! Pictatu-ţi-l-au oare călugării? Veşmintele voastre s-au schimbat mult; nu mai sunt acelea pe care, în tinereţea mea, le-am văzut la Constantinopol. Încă din timpul frumoasei Agnes Sorel a regelui Carol, femeile elegante din Franţa îşi dezvelesc sânii ca bărbaţii să-i admire. Dar aici voi vă acoperiţi până şi chipul. O, de-am putea călători împreună în liberul Occident!
Apoi am început să-i povestesc:
— Pe prima femeie care m-a învăţat tainele iubirii trupeşti am întâlnit-o în apropiere de Rin, într-un loc numit Izvorul Tinereţii. S-a întâmplat în aceeaşi dimineaţă despre care ţi-am povestit, când, deşteptându-mă în cântecul unei privighetori, am văzut Moartea dansând pe zidul cimitirului. Chiar dacă era mult mai în vârstă decât mine, era frumoasă femeia aceea şi nu încerca să-şi ascundă frumuseţea. Fără nici un veşmânt pe ea, aşa cum o făcuse Dumnezeu, stătea pe marginea unui heleşteu, cufundată în lectura unei cărţi, în timp ce împrejurul ei, doamne şi seniori jucau diferite jocuri sau, lângă mesele încărcate ce pluteau pe apă, se ospătau. Numele ei era Dorothea. Ea este aceea care mi-a dat o scrisoare de recomandare pentru Aeneas Sylvius din Basel, dacă ştii cine este Aeneas Sylvius. Toate acestea mi s-au întâmplat după ce m-am despărţit de Fraţii Liberului Cuget. Până atunci nu mă iubisem decât prin tufişuri, după căderea întunericului. Dar acea distinsă femeie m-a aşezat pe o saltea de puf şi a aprins multe lumânări în jurul patului, ca să nu pierd nimic din farmecul ei.
Obrajii Annei Notaras şi-au schimbat culoarea, mai întâi în galben, apoi în roşu de foc. Buzele au început să-i tremure, apoi m-a întrebat cu voce stinsă:
— Oare de ce-mi povesteşti mie aceste lucruri? Nu era în obiceiul tău să vorbeşti astfel. Sau poate că doar eu nu te-aş fi crezut în stare.
— Vorbesc aşa fiindcă te doresc. Pasiunea trupului poate că nu este întotdeauna dragoste. Dar nu există dragoste fără dorinţă trupească. Tu ai observat că nu ţi-am vorbit despre asta când fost doar noi doi. Dacă aş fi profitat de slăbiciunea ta, nu m-ai fi împuns cu cuţitul, sunt sigur. Ochii tăi mi-au povestit-o. Dar acum niciodată nu voi dori ceva de la tine. Fiindcă pasiunea mea e curată ca o flacără. Bucura-mă-voi doar de mi te vei dărui… Anna Notaras, Anna Notaras… Mult te iubesc! Dar nu asculta ce spun, fiindcă eu nu ştiu ce spun. Sunt doar fericit. Fericit de ceea ce începusem odată să-ţi vorbesc despre Fraţii Liberului Cuget.
Ei nu recunosc decât cele patru evanghelii, refuză botezul, iar mânăstirile şi le gospodăresc în comun. Printre ei sunt şi săraci, şi bogaţi, chiar şi oameni despre care nimeni nu şi-ar putea imagina că le împărtăşesc ideile. Se recunosc între ei după semne misterioase; în toate ţările au fondat diferite secte, chiar şi printre dervişi. Eu le datorez viaţa. De aceea m-am războit în Franţa, fiindcă mulţi dintre Fraţii Liberului Cuget au urmat-o din proprie voinţă pe Fecioara din Orleans. Dar la douăzeci şi patru de ani m-am despărţit de ei. Fanatismul le era mai rău decât orice intoleranţă… O, dragostea mea! Pe multe drumuri am mai rătăcit! La Strasbourg am întâlnit un artist care picta pe lemn şi turna litere din metal. Căuta un om de încredere acel Johannes Gensfleisch ce-şi spunea Gutenberg. El mi-a promis că, pentru treizeci de monede, mă va învăţa o nouă artă a semnelor scrise, începuse prin a reproduce cărţi. După ce o carte era gata, reuşea să termine, în acelaşi timp, următoarele o sută sau chiar o mie de cărţi identice cu prima. Mi-a promis că voi ajunge un om foarte bogat. Dar eu nu aveam treizeci de arginţi, în ochii lui am citit că nu se mândrea de pomană cu ştiinţa sa. N-am mai auzit nimic despre el. De atunci au trecut şaisprezece ani.
— Apoi ai renunţat la tot, pentru a te căsători, a spus ea ironic. Ştiu. Vorbeşte-mi despre căsătorie. Oare ai fost mai fericit în căsătorie decât atunci, la marginea heleşteului, lângă acea femeie despuiată? Povesteşte! Nu te sfii!
Mi-am adus aminte de acea vară toridă de la Florenţa, mi-am adus aminte de apa galbenă a râului şi de dealurile arse de secetă. Atunci uşoara mea bucurie s-a risipit. I-am spus:
— Dar ţi-am povestit despre Florenţa şi Ferrara. Poate că nu ţi-am povestit despre cum s-au certat din cauza a trei litere timp de doi ani cei mai mari erudiţi ai epocii. Despre ei n-a rămas altă amintire în Florenţa în afara ţipetelor cu care se încheiau nesfârşitele lor certuri: aristaoo, aristaoo. La prânz, li se aduceau de obicei cotlete fragede de porc înmiresmate cu rozmarin, care la Florenţa se numesc arista. Va rămâne acolo amintirea lor vie, cât despre unirea Bisericilor Occidentului şi Orientului, nimeni nu-şi va mai aminti, fiindcă locuitorii Florenţei au memorie scurtă, dar iubesc mâncărurile gustoase. Aristaoo, aristaoo! Când eu şi tu nu vom fi decât pulbere, florentinii încă îşi vor aminti de urletele acelor filosofi. Cunosc Florenţa… Într-adevăr, o cunosc, am asigurat-o eu. Acolo, orice negustor este un prinţ. Numai că evită distincţia şi se îmbracă simplu. Mai înainte de a consimţi să spună un cuvânt despre treburile oraşului, îşi acordă singur acest privilegiu. Nu există funcţie, oricât de neînsemnată, pentru care negustorul să nu aibă un cuvânt de spus, şi s-ar părea că în Florenţa nu se întâmplă nimic despre care el să nu ştie. Negustorul este cel care cumpără şi vinde dreptul de a copia o carte grecească, el organizează ospeţele cărturarilor, construieşte frumoasele vile ale oraşului, şi tot el îi poate împumuta bani chiar şi papei. Nu este multă vreme de când a oferit conciliului ajutor financiar, făcându-şi socoteala că banii, oricum, pe o mie de căi diferite, tot în lada lui se vor întoarce.
— De ce eviţi, Ioannis Anghelos, să răspunzi la întrebarea pe care ţi-am pus-o? Ce bucurie îţi mai poate aduce durerea pe care mi-ai provocat-o când mi-ai spus că eşti căsătorit?
— Oare de ce să vorbim tot timpul despre mine, doar despre mine? Am întrebat-o. De ce nu povesteşti nimic despre tine?
— Sunt Anna Notaras, a rostit ea cu mândrie. E de ajuns. Despre mine, altceva nu-i de povestit.
Are dreptate. Ea a trăit toată viaţa în umbra palatului, în grădinile Bosforului. A fost purtată în litieră, ca praful să nu-i atingă picioarele, a fost plimbată în bărci acoperite cu baldachin, ca soarele să nu-i ardă pielea. Filosofi bătrâni s-au ocupat de educaţia ei. În timpul acesta, ea răsfoia distrată paginile cărţilor şi admira aurul, alabastrul şi cinabrul miniaturilor. A urmărit slujbele religioase din spatele grilajului din frunze de aur al balconului, respirând mirosul de tămâie sfântă şi desfătându-şi urechile cu îngereştile glasuri de argint ale celor castraţi, care se înălţau până în imensa cupolă a Catedralei Sfânta Sofia. Dar în faţa sfintelor icoane a îngenuncheat şi s-a rugat la fel ca orice femeie săracă din Constantinopol. Ea este Anna Notaras. A fost crescută şi educată pentru a fi soţie de împărat. Ce altceva ar mai fi de povestit?
— Numele ei era Ghita, am început eu să povestesc. Locuia pe străduţa ce duce spre Mănăstirea Franciscanilor. Din peretele cenuşiu al casei sale se deschidea o poartă întărită cu fier şi o singură fereastră protejată cu un grilaj. În spatele acestei ferestre trăia ea, într-o cameră sărăcăcioasă, care amintea de chilia unei călugăriţe.
Toată ziua o puteai auzi apostrofându-i pe trecători sau cântând cu voce ascuţită rugăciuni şi imnuri religioase. Avea un defect amar. O boală cumplită îi ciuruise faţa. Ca o mască a durerii era chipul ei, pe care doar ochii erau vii. Ca să-şi omoare timpul, însoţită de o sclavă neagră care-i căra coşul, se plimba pe străzile oraşului. În asemenea ocazii obişnuia să poarte o rochie cusută din bucăţele multicolore, pânza, mantia şi păru-i fiind acoperite de iconiţe din metal pictat cu imagini sfinte şi de medalii sfinţite la mănăstire, care zdrăngăneau la fiece pas pe care-l făcea, anunţându-i sosirea încă de departe. Râdea de ea însăşi şi bombănea tot timpul. Dar dacă cineva se oprea din drum ca s-o privească, îl spurca aruncându-i cele mai de ocară vorbe. Ea însăşi spunea că este Nebuna lui Dumnezeu. Franciscanii o protejau, fiindcă era femeie bogată. Rudele îi îngăduiseră să trăiască de una singură, fiindcă era văduvă, iar averea ei era plasată în comerţul lor de lână şi în trezoreriile lor. Toată lumea din Florenţa o cunoştea, dar de unde aş fi putut eu, un străin, s-o cunosc?
Nu, n-am ştiut nimic despre ea până în momentul când am întâlnit-o. Într-o zi, m-a văzut pe Ponte Vecchio şi a venit după mine. Am crezut-o nebună. A insistat să primesc în dar o statuetă de fildeş. Puţin mai înainte, în faţa tarabei unui negustor de bijuterii, mă uitasem cu admiraţie la obiectul acela. Nu, tu nu poţi înţelege! Oare cum aş putea să-ţi explic ce s-a întâmplat cu noi?
Eram tânăr pe atunci, aveam douăzeci şi cinci de ani şi ardeam de dorinţă. Eram un bărbat viguros, dar nu mai aveam speranţă. Disperarea mea era atât de mare, încât nu mai puteam să suport anteriile negre şi chipurile bărboase ale grecilor. Uram capul rotund al lui Bessarion şi mirosul său de pergament şi de cerneală. În hanul unde locuiam, mă trezeam dimineaţa în putoarea insuportabilă de transpiraţie şi de excremente. Fusese o vară toridă, înspăimântătoare. La Ferrara am cunoscut ciuma şi dragostea. Nu mai credeam în nimic. Mă uram pe mine însumi. Sclavia mea, auturile mele, închisoarea trupului meu… Oare cum le-ai putea tu înţelege?
M-a condus la ea. În camera ei de călugăriţă era o bancă de lemn pe care o folosea drept pat, un blid de argilă plin cu apă şi ceva resturi de mâncare pe podea care miroseau urât. Dar în fundul acestei camere dezolante era o uşiţă pe unde ajungeai într-o încăpere mobilată cu mult gust. Avea şi o grădină înconjurată de ziduri, cu un heleşteu unde apa susura, păsărelele ciripeau în colivii şi pomii erau verzi. La fel cum, îndărătul chipului grotesc şi a apucăturilor bizare, se ascundea o femeie inteligentă, chinuită, care, din disperare, făcuse din ea însăşi Nebuna lui Dumnezeu. În tinereţe, am continuat eu, fusese o femeie deosebit de frumoasă, bogată şi fericită. Dar bărbatul ei, împreună cu cei doi fii ai lor, murise, după o suferinţă cumplită de câteva zile, de aceeaşi boală care îi distrusese şi ei frumuseţea. A încercat pe pielea ei cât de nesigură este viaţa, ce puţină speranţă există chiar şi într-o fericire aparentă. Dumnezeu a lovit-o şi i-a împins chipul în noroi. Nu mă îndoiesc că, un timp oarecare, trebuie să fi fost nebună în adevăratul sens al cuvântului. Dar raţiunea i-a fost mai puternică decât rătăcirea. Din disperare, sfidătoare, s-a întors la Dumnezeu şi la oameni. Rugăciunile ei erau blesteme, blestemele ei, rugăciuni. Privirea ei era tristă, usturătoare, dureroasă… Nu, nu ştiu dacă mă poţi înţelege. Nu avea mai mult de treizeci şi cinci de ani, dar chipul ei hidos o făcea să pară peste măsură de bătrână. Avea gura crăpată, de aceea, când vorbea, se aduna spumă albă în colţurile gurii ei. Dar ochii…
Anna Notaras mă asculta cu capul aplecat şi mâinile încrucişate pe piept. Razele de lumină se jucau de-a ascunselea pe negrul şi pe roşul covoarelor. Din colţul său, bătrânul eunuc îşi arunca privirea cenuşie când spre unul, când spre altul, încercând să desluşească vorbele de pe buzele noastre. Am continuat:
— Mi-a dat să mănânc şi să beau. Privirea ei mi-a devorat atunci chipul. Uneori mă mai duceam s-o văd. Îmi povestea despre tot amarul din inima ei nefericită. Iar în mine s-a deşteptat o milă imensă. Mila nu înseamnă dragoste, Anna Notaras. Dar uneori, când o fiinţă umană îi aduce alteia bucuria doar prin simpla-i prezenţă, poate înlocui dragostea. Credeam că are oarecare avere, din moment ce franciscanii o protejau, dar pe vremea aceea nu ştiam că era nemaipomenit de bogată. Într-o zi, mi-a trimis la hanul unde locuiam veşminte noi şi scumpe, însoţite de o punga burduşită cu monede de argint. Dar n-am vrut să-i accept darul. Nici pentru a-i face plăcere, în altă zi, mi-a arătat un portret de-al ei din tinereţe. Atunci am înţeles mai bine. Dumnezeu îi distrusese fericirea şi o închisese în infernul propriului trup. Ea m-a văzut pe pod şi a fost fascinată de prezenţa mea, în ea s-a redeştepta pasiunea, dar şi-a înfrânat dorinţa, fiindcă ştia că viaţa nu-i mai poate aduce nimic. Aşa credeam. Apoi, când franciscanii au încercat să mă convingă să intru în ordinul lor şi să semnez legământul de călugăr, am fost neliniştit. Mai mult, m-au asigurat că, de voi fi consacrat preot şi voi renunţa să mă căsătoresc, voi obţine şi prebendă mulţumitoare. Eu nu aveam nici un protector, fiindcă la vremea aceea, Nicolaus Cusanus călătorea în Germania cu misiune de la Papa, această favoare pe care franciscanii n-o făceau oricui, şi i-am povestit Ghitei. Iar ea mi-a explicat că vizitele mele în casa ei au deşteptat neliniştea rudelor ei. Şi că, fără îndoială, ele vor să mă dea la o parte din drumul lor. De ce? Am întrebat-o eu complet nedumerit. Dar eu n-am de gând să devin călugăriţă, a spus ea. Le este teamă că mă voi recăsători. Doar gândul, şi era o nerozie. N-am putut să mă stăpânesc şi am pufnit în râs, chiar dacă am ştiut că o jignesc. Nu voiam nimic de la ea. Obişnuiam s-o vizitez fiindcă eram singur, îngrozitor de singur şi de umilit.
Mi-a fost greu să-i povestesc mai departe. Totuşi i-am povestit.
— Într-o seară, pe când eram în grădina ei, o furtună nemaipomenită s-a abătut peste Florenţa. O căldură neobişnuită, apoi aşteptarea, aşteptarea, până ce, descătuşate, fulgere de un albastru ireal, neîntrerupt, au luminat întunericul. Pământul a vibrat de bubuiturile tunetelor. Proclamaţia Uniunii abia fusese semnată. În timpul când a fost citit textul final, câinele împăratului Ioan a început să urle de moarte. O, vanitate! La Ferrara, împăratul Ioan şi-a trimis consilierul să măsoare înălţimea tronului pe care urma să stea papa, fiindcă îi fusese teamă ca nu cumva tronul lui de împărat să fie prea scund. Iar la întrunire a venit însoţit de câinele lui cu pete albe şi negre. Era atât de beat, încât oamenii din suita lui au trebuit, din când în când, să-l sprijine. În timpul căldurilor insuportabile ale acelei veri, acoperişul palatului său din Florenţa fusese permanent răcorit cu apă rece de izvor, în timp ce săracilor nu le ajungea apa de băut. Aristaoo, aristaoo…
Iar eu, nebunul de mine, îmi imaginasem, pe atunci, un nou viitor pentru Europa, descătuşarea din imperiul groazei, pacea pe pământ, democratizarea Bisericii. Am crezut din tot sufletul în unirea Bisericilor Occidentului şi Orientului. Am trăit într-o înşelătoare euforie timpul care nu avea să se mai întoarcă, într-o falsă fericire de moment, ca un muribund înainte ca sufletul să-l părăsească…
Ei bine, am spus eu furios pe mine însumi, şi am simţit cum mi se înfierbântă capul de ruşine. Ei bine, m-am culcat cu ea. I-am dăruit cu generozitate trupul meu, fiindcă pe atunci nu-mi preţuiam trupul. Dacă i-am împărtăşit infernul, am făcut-o pentru că am crezut că-i fac un bine. Trei nopţi am rămas în casa ei. Apoi mi-am vândut toate lucrurile, veşmântul de scrib, cărţile, chiar şi de Homer m-am lipsit, am dăruit toţi banii mei săracilor şi am părăsit Florenţa.
Am continuat:
— Până într-o zi din aceeaşi toamnă, când m-am întâlnit cu Judecata lui Dumnezeu pe cărările munţilor din Assisi. Ghita, purtată într-o litieră, mă urmărise pas cu pas. Era însoţită de un preot franciscan şi de un judecător teribil de abil. Aveam barba neîngrijită, eram murdar şi hirsut. Ea a poruncit să fiu spălat, să mi se aranjeze părul şi să fiu îmbrăcat în veşminte curate. Apoi am fost căsătoriţi la Assisi. Faptul că rămăsese grea de pe urma legăturii noastre de trei zile ea îl interpretase ca pe o minune a lui Dumnezeu, care, în nemărginita-i bunătate, reparase astfel răul pe care i-l pricinuise mai înainte. Abia atunci aveam să aflu cine era ea, de fapt, din ce familie distinsă se trăgea şi în ce capcană mă prinsese Dumnezeu. Poate că aceasta a fost cea mai îngrozitoare tulburare din viaţa mea.
M-am ridicat de pe scaun, m-am apropiat de fereastră şi am privit prin verdele pal al sticlei înspăimântătoarele creneluri ale zidului maritim, în spatele cărora strălucea Marea Marmara.
— Am fost avertizat să nu iau legătură cu această casă, i-am spus eu. Din cauza acestei vizite s-ar putea să fiu închis în turnul de marmură şi nu sunt sigur dacă Giustiniani mă va putea ajuta să scap de acolo. Dar sunt în puterea ta, iar despre această faţă a vieţii mele nimeni nu ştie încă. Trebuie să ştii, Anna Notaras, că Ghita aparţine familiei Bardi. După căsătorie, eu am ajuns unul dintre cei mai bogaţi oameni din Florenţa. Doar auzindu-mi numele, oricare bancher din Anvers, Cairo, Damasc sau Toledo se înclina cu respect în faţa mea. Cât de mult va fi plătit ea călugărilor franciscani pentru a o ajuta să-şi păstreze averea la care râvneau toate rudele ei, cât de mult le-a plătit ca să mă silească să mă căsătoresc cu ea, nu ştiu. Eu n-am avut atunci nici proba identităţii mele. Pentru că actele care atestau naşterea mea şi descendenţa tatălui meu rămăseseră în păstrare la bijutierul Gerolamo din Avignon. La proces, el negase că ar fi în posesia acelor documente. Judecătorul care o ajutase pe Ghita a aranjat totul. Am primit un nume nou. Jean Ange a căzut în uitare. La început, până la naşterea fiului nostru, am locuit în vila ei de la Fiesole. Îmi lăsasem barba să crească, umblam cu părul îngrijit, eram îmbrăcat în veşminte de om bogat, purtam sabie atârnată de centură, în noua ipostază, nimeni nu-l mai putea recunoşte pe săracul caligraf franc al conciliului. Patru ani am suportat această viaţă. Aveam tot ceea ce inima mea şi-ar fi putut dori: şoimi de vânătoare, cai de călărie, cărţi, o societate pentru distracţii, o societate de cărturari pentru conversaţii filosofice. Am fost acceptat chiar şi de familia Medici. Nu pentru că aş fi avut vreun merit. Nu, doar pentru că eram tatăl fiului meu. Pentru că fiul meu era un Bardi.
Iar signora Ghita? După naşterea băiatului, s-a schimbat în întregime. A devenit o femeie teribil de pioasă, nu i-a mai reproşat nimic lui Dumnezeu şi nici n-a mai blestemat niciodată. A construit chiar şi o biserică. Poate că ea m-a iubit. Dar mai mult decât orice pe lume, şi-a iubit fiul. Cu timpul, am observat că nu mă cunoaşte. Deseori se întâmpla să mă privească. Inteligenţa i se ascuţise mult în timpul lungilor ei ani de suferinţă, de aceea, adesea, doar din priviri, ne răneam inimile. În timpul acela am învăţat astronomia cu renumitul Toscanelli, am citit scrierile lui Origene şi Plotin în greacă. Dar am ştiut în inima mea că nu sunt făcut pentru o astfel de viaţă.
Am rezistat patru ani. După aceea, m-am alăturat cruciaţilor şi l-am urmat pe cardinalul Giuliano Cesarini în Ungaria. I-am lăsat femeii mele o scrisoare şi am plecat pe ascuns. Deseori am plecat pe ascuns, Anna Notaras. Ea şi fiul meu au crezut că am căzut în luptele de la Varna. A cheltuit mulţi bani ca să afle despre soarta mea. Aceleaşi corăbii care erau în căutarea regelui Ungariei şi a cardinalului Cesarini mă căutau şi pe mine. De multe ori, în Adrianopol, mi-a fost teamă să nu mă întâlnesc, din întâmplare, cu negustori din Florenţa care mă cunoşteau. Dar după zece ani, multe lucruri cad în uitare. Timpul se schimbă şi, o dată cu el, se schimbă oamenii. Oficial, la Florenţa, eu am fost declarat mort. Cui să-i treacă prin minte că mai trăiesc? E mai bine aşa. Atât pentru soţia mea, cât şi pentru fiul meu. Dar mai înainte de ei, pentru mine este mai bine.
Sunt în puterea ta, Anna Notaras. Acum ştii totul despre mine. Începi să mă înţelegi.
Dar nu i-am povestit totul. Nu i-am povestit că, înainte de a pleca în Ungaria, am călătorit la Avignon, l-am apucat de barbă pe bijutierul Gerolamo şi i-am tăiat gâtul cu cuţitul. Acest lucru nu l-am povestit niciodată şi nu cred că i-l voi povesti. E o taină între mine şi Dumnezeu, fiindcă Gerolamo nu cunoştea limba greacă şi nici n-a îndrăznit să arate hârtiile altcuiva, care ar fi putut să le citească.
Oare mai aveam ceva de explicat? I-am spus:
— Căsătoria mea a fost o judecată a lui Dumnezeu. A trebuit să cunosc şi cea mai mare bogăţie pământească, în toată abundenţa şi splendoarea ei, ca să pot renunţa la ea. Dintr-o colivie de aur este şi mai greu de evadat decât din închisoarea cărţilor, raţiunii şi filosofiei, încă din copilărie am fost închis într-un turn, la Avignon. De atunci, nu fac nimic altceva decât să rup gratii, trecând dintr-o închisoare în alta. De fiecare dată când îmi imaginez că, în sfârşit, am dobândit libertatea, mă regăsesc într-o nouă temniţă, întotdeauna mai există o închisoare, închisoarea trupului meu. Închisoarea cunoaşterii mele, închisoarea voinţei mele, închisoarea inimii mele. Dar ştiu că mă voi elibera repede de toate închisorile. Nu mai este mult timp.
Anna Notaras a clătinat uşor din cap şi a spus:
— Eşti un bărbat ciudat. Nu pot să te înţeleg. Mi-e teamă de tine.
— Teama este o altă închisoare, i-am spus eu. Omul se poate elibera de teamă. Mulţumeşte pentru toate şi eliberează-te de teamă! Află că un om nu are absolut nimic de pierdut în afară de lanţurile ce-l încătuşează. Teama este doar teama de a pierde ceva. Dar cum ar fi posibil ca un sclav să posede ceva?
— Dar eu? A întrebat ea încet. De fapt, de ce ai venit la mine?
Doar am zâmbit. Cu un zâmbet aproape nevăzut. I-am spus:
— În lumea aceasta există şi oameni simpli şi oameni complicaţi. Mai înainte eram un om complicat, dar trecând din purificare în purificare, am devenit un om simplu, mult mai simplu decât îţi poţi închipui. Eram la un pas de a complica totul, eram cât pe ce să redevin complicat, dar după ce am venit aici, la tine, totul mi se pare mult mai simplu. Nu, ochii tăi frumoşi nu pot tulbura ceea ce este atât de limpede în mine.
— Dar eu? A repetat ea cu încăpăţânare.
Am rostit:
— Tu alegi, nu eu. E cel mai simplu.
A început să-şi frângă mâinile şi a clătinat din cap.
— Nu, nu! A protestat ea. Tu nu ştii ce spui.
Am ridicat nedumerit din umeri şi i-am spus:
— Oare de ce crezi că ţi-am vorbit atât de mult despre mine? Ca să-mi omor timpul cu ceva sau ca să par mai interesant în ochii tăi? Am vrut doar să-ţi demonstrez vanitatea tuturor acelor lucruri despre care gândeşti sau ai fost învăţată să crezi că sunt importante. Bogăţia şi sărăcia, puterea şi teama, onoarea şi dispreţul, cunoaşterea şi ignoranţa, nimic nu are nici o importanţă. Important este ce facem noi înşine şi ce dorim să fim. Singurul păcat adevărat este renunţarea, dacă omul cunoaşte. M-am despuiat de toate în faţa ta. Sunt nimic. Pentru mine, este cel mai înalt grad pe care un om îl poate atinge. Tot ce pot să-ţi ofer este serenitatea cunoaşterii puterii şi regatului meu. Tu eşti cea care alegi.
Vorbele mele au rănit-o. Buzele i-au pălit şi s-au strâns. Frumoşii ei ochi căprui au devenit duşmănoşi şi reci. Poate că nu mai era frumoasă.
— Tu ai un fiu, a spus ea. El are de-acum treisprezece ani, sau poate mai mult. Din moment ce ai o gândire atât de diferită de a altor oameni, de ce nu eşti lângă fiul tău să-i dai învăţătura ta, ca să poată ajunge mai uşor la ceea ce tu ai obţinut cu mult chin. Ca să poată ajunge să spună adevărul la care ai ajuns tu: sunt nimic. El este sânge din sângele tău, carne din carnea ta. Modelează-l pe el după chipul tău, nu pe mine!
— Nu, nu! Am protestat eu. De ce i-aş dori fiului meu răul? El este un Bardi. Fie fericit la fel ca toţi oamenii! De fapt, nici un tată nu-şi poate creşte fiul după imaginea sa. În adâncul inimii, fiecare tată îşi urăşte fiul şi fiecare fiu îşi urăşte tatăl. Un tată nu-şi poate niciodată înţelege fiul, un fiu nu-şi poate niciodată înţelege tatăl. Fiul meu are destinul lui, eu îl am pe al meu.
— Dar eu? M-a întrebat ea încă o dată. Ce doreşti de la mine?
I-am spus:
— După ce ţi-am văzut ochii, am înţeles că omul are nevoie de semenul lui. Nu încerca să te înşeli singură! Tu însăţi o ştii. E o întâmplare care se poate petrece doar o singură dată. Sunt mulţi aceia cărora nu li se întâmplă niciodată. Povestindu-ţi despre mine, am vrut să-ţi arăt că tot ceea ce ai posedat sau ai crezut până acum este doar un miraj amăgitor. Nu vei pierde nimic dacă vei renunţa la acest miraj. Când vor intra turcii în oraş, vei vrea – nu vei vrea, tot mult vei pierde. De aceea, aş vrea să te văd că renunţi din toată inima la toate cele care, fără îndoială, tot se vor pierde.
— Vorbe! A strigat ea tremurând. Vorbe, vorbe, doar vorbe!
— Ai dreptate. Am spus prea multe vorbe. Dar nu te pot lua în braţe, fiindcă eunucul ăsta al tău se uită tot timpul la noi. Tu însăţi ştii că vei putea înţelege totul mai bine dacă te voi lua în braţe. Şi nici n-aş mai face atâta risipă de vorbe.
— Eşti nebun, a spus ea şi s-a dat puţin înapoi.
Dar ochii noştri s-au privit. Ca atunci, în faţa Catedralei Sfânta Sofia. Despuiaţi de prejudecăţi şi de convenţii.
— Anna, dragostea mea, am murmurat. Timpul ce ni s-a dat se apropie de sfârşit. A mai rămas atât de puţin în clepsidră. Când te-am văzut prima dată, te-am recunoscut. Acest lucru trebuia să se întâmple. Dumnezeu depăşeşte tot ceea ce un om poate măsura sau îşi poate imagina. Poate că noi am mai trăit lumea asta. Poate că ne-am cunoscut într-o existenţă anterioară. Poate ne vom naşte din nou pentru a ne întâlni. Dar despre toate acestea nu ştim nimic. Singurul lucru sigur este că ne-am întâlnit. Poate este singura noastră şansă. Singurul loc, singura clipă din eternitate care ne-a fost dată ca să ne întâlnim. De unde-aş putea şti? Oare de ce eziţi?
Şi-a acoperit ochii cu mâinile şi a rămas o clipă nemişcată. Apoi s-a întors la ea, la covoarele ei, la ferestrele ei, la dalele de porfir, în timpul mărginit, în limitele fixate de educaţia pe care a primit-o şi de cunoştinţele pe care le-a dobândit.
— Tatăl meu este între noi, a spus ea în şoaptă.
Totul s-a năruit. M-am întors şi eu în timpul mărginit.
— A plecat pe mare cu corăbiile imperiale, am spus. De ce?
— De ce? A strigat ea îmbujorată. Tu eşti acela care întrebi? Pentru că este sătul de politica neputincioasă a acestui împărat dezorientat. Pentru că nu vrea să se ploconească în faţa sultanului ca împăratul Constantin. El luptă pentru că este război. Tu mă întrebi de ce? Pentru că este singurul bărbat din oraş, singurul grec adevărat. El nu se poate bizui pe ajutorul latinilor. Doar pe el însuşi şi pe corăbiile lui.
Ce i-aş fi putut spune? De a făcut bine, de a greşit, totuna era. Ea îşi iubeşte tatăl. Pentru că este Anna Notaras.
— Prin urmare, ai ales, am spus eu. Îi vei povesti tatălui tău despre mine?
A rostit fără nici o ezitare:
— Îi voi povesti despre tine.
Am căzut în capcană în mod deliberat. Nu i-am mai spus nici o vorbă. Nici n-am mai vrut s-o privesc. Dar şi acest lucru trebuise să se întâmple.